Zrušme inflaci. Je to jen naše volba

Inflace není přírodní katastrofa, kterou musíme pasivně trpět podobně jako záplavy nebo zemětřesení. Je to naše volba, inflací můžeme letos trpět naposledy. Jak dosáhnout změny? Nad tím se v komentáři zamýšlí profesor ekonomie Tomáš Havránek.

Dvouciferná inflace nás pálí, ale je to zároveň šance se jí propříště úplně zbavit. Zrušení inflace vyžaduje reformu měnového systému. A reforma se nejlépe prosazuje, když starý systém selhal.

Dnes centrální banky formálně usilují každý rok o dvouprocentní inflaci. Když se blíží nule, agresivně se ji snaží zvýšit. Když je ale inflace na čtyřech, nebo dokonce na sedmnácti procentech, v jejím snižování stejně agresivní nejsou. Bojí se víc deflace než dvouciferné inflace, chovají se nesymetricky. Víme tedy, že v tomhle systému průměrná inflace nebude dvě procenta, bude vyšší. Takzvané cílování inflace je mrtvé.

Ke zrušení inflace v Česku přitom stačí změnit zákon o České národní bance. Podle Ústavy má banka za úkol péči o cenovou stabilitu. To ekonomicky neznamená nic jiného než stabilitu průměrných cen. Pojďme to takhle upřesnit v zákoně, ať má národní banka jasné a srozumitelné zadání. Ať si nestanovuje cíl sama.

Navíc navažme platy sedmičlenného vedení banky na dodržování cenové stability: například štědré bonusy za inflaci pod dvěma procenty a naopak snížení platu na polovinu při inflaci nad pět procent. Finanční motivace podle výkonu je běžná ve všech velkých firmách.

Představme si, že takovou změnu zákona parlament zítra odhlasuje, případně se pro ni guvernér národní banky rozhodne z vlastní vůle. Co se v praxi změní? Meziroční inflace neklesne ze sedmnácti procent na nulu okamžitě – ale banka bude muset zajistit, aby ceny už dále nerostly z měsíce na měsíc. Bude garantovat, že cena průměrného zboží a služeb bude zhruba stejná v září 2022, v lednu 2027 i v prosinci 2070.

K tomu bude muset posílit korunu, aby se zlevnilo dovážené zboží. To může udělat tak, že během dvou let postupně odprodá všechna eura, která nakoupila během intervencí proti koruně z let 2013–2017. Posílení koruny ale nebude stačit, inflaci nezastaví ihned. Energie zdražují příliš rychle a průměrné ceny ještě nějaký čas porostou i se silnou korunou.

Proto další roky, až energetická krize odezní, bude národní banka tolerovat mírné snižování cen (deflaci). Nebude se tedy o nulovou inflaci snažit otrocky každý rok, protože to by mohlo do ekonomiky přinášet zbytečné šoky. Bude se snažit o nulu v dlouhodobém průměru, ideálně pěti letech, abychom se mohli při spoření a investování spolehnout na cenovou stabilitu. Abychom na inflaci a hodnotu peněz mohli přestat myslet, podobně jako neprobíráme každý měsíc v médiích definici metru nebo minuty.

Že je cenová stabilita utopie? Ve Švýcarsku byly průměrné ceny v roce 2021 stejné jako v roce 2008. Zásadní rozdíl oproti Česku je, že Švýcarská národní banka se snaží o inflaci pod dvě procenta, takže toleruje i inflaci nulovou. Že je Švýcarsko speciální případ? Inflace neexistovala ve většině vyspělých zemí od konce napoleonských válek až do první světové války; ceny průměrného zboží byly celé století prakticky stejné. Přitom to bylo období neslýchaného hospodářského rozmachu.

Každoroční inflace je vynález dvacátého století, který trvá zhruba sto let – oproti nejméně pěti tisícům let existence peněz. Moderní ekonomický výzkum ukazuje, že inflace v dlouhodobém měřítku ekonomickému růstu nijak nepomáhá.

Je mýtus, že inflace promazává kola ekonomiky. Je mýtus, že mírná deflace škodí. Tak proč inflaci skoro všechny státy světa – kromě zmiňovaného Švýcarska – dlouhodobě tolerují? Pomáhá totiž skrytě financovat státní a další dluh. Úspory českých domácností jsou aktuálně 3,3 bilionu korun. Při průměrné patnáctiprocentní inflaci tak zaplatíme inflační daň 500 miliard za rok. Kvůli inflaci se nám letos rekordně snížily jak platy, tak celoživotní úspory.

Dosáhnout cenové stability opravdu nelze bez mohutného posílení koruny. Takové posílení nepotěší vývozce a možná dostane naše hospodářství do recese. Recese bude bolet, ale za rok nebo dva přejde. Oproti tomu dvouciferná inflace, kterou v současném systému cílování inflace nikdo neopraví, nenávratně ničí naši celoživotní práci v podobě úspor.

Trvalé zdražení je horší než krátká recese, díky které bychom se inflace navždycky zbavili a mohli se spolehnout, že hodnota našich peněz bude stejná dnes i za dvacet let. Zrušit inflaci je nejenom možné, ale i správné – od roku 1990 vyšlo před dvě stě studií, počítajících míru zdravé inflace, a jejich průměrný výsledek je jasný: nula.

Inflace není přírodní katastrofa, kterou musíme pasivně trpět podobně jako záplavy nebo zemětřesení. Je to naše volba, inflací můžeme letos trpět naposledy. Stačí přesvědčit většinu poslanců nebo guvernéra národní banky.

Profesor ekonomie na Univerzitě Karlově, výzkumník v Centru analýz hospodářské politiky (Londýn) a Centru inovací meta-výzkumu (Stanford). Exporadce bankovní rady, tehdejšího viceguvernéra i nynějšího guvernéra České národní banky, kde pracoval 10 let. Zahraniční vědci a mezinárodní instituce jeho výzkum používají nejčastěji z českých ekonomů. V roce 2020 působil jako historicky první zástupce ČR za ekonomii a finance v hodnocení Evropské výzkumné rady.


Banky si speciální daň zaslouží, rýžují peníze a nemusí se ani snažit

Současné dění v České národní bance znepokojuje ekonomy, zejména je zaráží změny v modelu, který se snaží předvídat chování ekonomiky. Profesor Tomáš Havránek, jenž v ČNB pracoval deset let, v rozhovoru přibližuje, jak přesně prognózy fungují.

Written by the original outlet, not by the author.

Poslední týdny se v českých finančních a ekonomických kruzích vedou nejméně dvě ostré diskuse. První se týká zásadních změn, které provedla Česká národní banka ve svém modelu, jímž předvídá ekonomický vývoj. Mezi českými ekonomy proto panuje znepokojení nad tím, jak vážně bankovní rada boj s inflací ve skutečnosti myslí.

„Představená predikce až moc okatě působí, že je nakreslená tak, jak si to nová bankovní rada přála. Bankovní rada si evidentně myslí, že model nefunguje, tak by mi přišlo férovější to na rovinu přiznat a dočasně ho odložit stranou," říká v rozhovoru pro HN ekonom Tomáš Havránek, jenž v ČNB působil deset let. Rozhodnutí nezvýšit sazby ale přesto obhajuje.


Za vysokou inflaci může špatná politika centrální banky


Zrušme inflaci, říká exporadce guvernéra Michla

Je třeba masivní posílení koruny. Ideálně prodat všechna eura, co nakoupila ČNB během intervencí mezi roky 2013 a 2017, říká ekonom z Karlovy Univerzity Tomáš Havránek, který působil jako poradce guvernéra Aleše Michla.

Guvernér České národní banky Aleš Michl by si měl na kobereček pozvat ředitele největších bank a nařídit jim zvýšení úrokových sazeb na běžných a spořicích účtech. Lidé by tak více spořili a méně utráceli, a inflace by se zpomalila.

„Ideálně by si měl guvernér pozvat ředitele největších bank, to je Aleš Blažek (ČSOB), Jan Juchelka (Komerční banka), Tomáš Salomon (Česká spořitelna), a říct jim: pánové my vám platíme za vaše úložky v ČNB sedm procent, vy platíte průměrně domácnostem za stejné peníze na uložených úsporách jedno procento. Takže sedmkrát méně, chápu, že potřebujete nějak vydělat, ale musí to mít svoji míru,“ říká Tomáš Havránek, profesor Karlovy univerzity a bývalý poradce viceguvernéra ČNB Mojmíra Hampla a také současného guvernéra Aleše Michla.

Guvernér Aleš Michl a Bankovní rada na minulém zasedání nechali úrokové sazby beze změny. Byl to podle vás dobrý krok?

Udělal bych to asi podobně, byl bych pro stabilitu sazeb, protože dnes už je efektivita dalšího zvyšování poměrně pochybná. A to z několika důvodů, jednak firmy si berou hodně úvěrů v eurech, kam se ta sazba nijak nepromítá. Do spořících účtů se to zvyšování úroků taky moc nepromítá, a hypotéky už jsou skoro mrtvé díky vysokým cenám nemovitostí a regulaci ČNB.

Možná se shodneme na tom, že klíčové pro další vývoj inflace jsou tzv. inflační očekávání, což je psychologie davu, společnosti, tedy jakou čekají lidé inflaci do budoucna. Dokáže Michl dobře přesvědčit veřejnost, že ta inflace půjde brzy dolů?

Možná je ještě na to brzo soudit, abychom takto Aleše Michla odsuzovali nebo naopak chválili. Sice bych pro tu stabilitu byl, ale hlasoval bych pro dramatičtější posilování koruny. Inflace sama nezmizí a je potřeba něco dělat.

Je třeba masivní posílení koruny, a nejen bránit oslabování, ale aktivně korunu posilovat, ideálně prodat všechna eura, co nakoupila ČNB během intervencí proti koruně mezi roky 2013 a 2017, tedy těch 75 miliard eur.

Neprodávat najednou, ale postupně, třeba během dvou let každý měsíc prodávat tři miliardy eur. A už oznámení tohoto opatření by vedlo k velkému posílení koruny. Ta by pak volně plavala na silnější hladině.

Pomohlo by to ta očekávání dalšího nárůstu inflace zlomit, kdybyste viděli hned mnohem silnější korunu, že ta banka je s tím něco ochotná dělat. To není nic nového.

Tady je velký problém pro exportéry, kteří vyváží do zahraničí, kdyby koruna posílila na 22 korun, nebo 20 korun. Na druhé straně se posílení koruny nepromítne tolik do snížení inflace. Když se koruna posílí o dvě koruny, tak je to snížení inflace je v řádech desetin procenta nebo maximálně jednotek procent.

To máte pravdu, ale ten mechanický dopad není takový, že bychom tu inflaci mohli smazat jen pomocí kurzu. Ale vy jste zmiňoval očekávání a my vidíme, že centrální banka zvyšovala sazby a ta inflace nám stále roste, teď se blíží 20 procentům. Posilování koruny je důležité pro očekávání, pro naši víru, že se to zlepší. Aby bylo vidět, že něco dělá, co se projeví, co tu inflaci sníží, co ji dostane zpět pod hranici 20 procent.

Druhá věc je, že pokud ČNB začne uměle posilovat českou měnu, která je v tom světě finančních trhů poměrně malá, a má malou sílu, tak ji spekulanti snadno přetlačí. Počítáte s tímto?

To se děje teď, teď banka brání hladinu kurzu, což je takticky špatně, protože kdyby se spekulant rozhodl proti ní masivně jít, tak ona to nemůže vyhrát. Kdežto když se zaváže k tomu, že prodává nějaký objem postupně, tak proti tomu nemůžete nějak spekulovat.

Můžete spekulovat, můžete počkat až prodá všechny devizové rezervy a pak ta měna znovu oslabí?

To je potom ale hodně nákladná věc, i vzhledem k vysokým úrokovým sazbám.

Ale možná bych ještě zmínil to rozhodnutí o sazbách. Co je potřeba udělat, je donutit nebo motivovat banky, aby zvýšily úroky na spořících účtech. Ideálně by si měl guvernér pozvat ředitele největších bank, to je Blažek, Juchelka, Salomon a říct jim, pánové my vám platíme za vaše úložky v ČNB sedm procent, vy platíte domácnostem v průměru za stejné peníze jedno procento na uložených úsporách. Takže sedmkrát méně. Chápu, že potřebujete nějak vydělat, ale musí to mít svoji míru. Máte svoje náklady, ale kdyby se dali na spořících účtech šest procent bez omezení, čili ne do 100 tisíc, 200 tisíc, ale bez omezení, tak pořád neproděláte, nám to pomůže tu inflaci srazit.

Když to neuděláte, tak ten guvernér má na ně silné páky. Může zvýšit kapitálovou přiměřenost, aby oni nemohli na dividendách odvádět tolik zisku do zahraničí. Může tlačit na zavedení bankovní daně, lobovat u vlády, která jakmile se jednou zavede, tak už se nikdy nezruší. Ty daně by platily navždy. Oni se dobře rozmyslí a toto by pomohlo mnohem víc pro tlumení inflace, pro motivace k úsporám než další zvyšování repo sazeb ČNB na osm, 10 či 15 procent, když nemáte tu transmisi do klientských sazeb na úsporách.

Vy sám prosazujete myšlenku zrušit úplně inflaci. Jak ji chcete zrušit?

Každá centrální banka inflaci může zrušit prostě tak, že ovládá cenu peněz a množství v ekonomice. Nástroje by byly hodně podobné, jako se používají teď, větší důraz na kurzovou složku čili posilování koruny.

Jakmile se vyřeší ta transmise, jak jsme se o tom bavili, vyšší úrokové sazby, aby se to odráželo ve spořících účtech a pak zvyšování sazeb. O tom v ekonomii není velký spor, že to udělat lze. To i na stránce zrusmeinflaci.cz detailně popisujeme.

Otázka je, jestli to je vlastně to, co bychom měli chtít. A tam máme asi 25 argumentů, proč ukazujeme, že je to správná věc, proč neplatí ten argument, že inflace promazává kola ekonomiky.

Vy prosazujete, aby se této myšlenky chytnul některý prezidentský kandidát, který bude teď usilovat o úřad prezidenta republiky a následně, aby do bankovní rady jmenoval někoho, kdo tyto myšlenky prosazuje. Mluvil jste o tom už s někým?

Zatím ještě ne, samozřejmě mám své kandidáty, čekám, jak se k tomu postaví.

Chcete, aby nový prezident do Bankovní rady jmenoval například vás, který o to usilujete?

Myslím, že jsem na to ještě mladý. Rozhodně nemám problém s tím, když by to měl být spíš někdo zkušenější, třeba Jakub Seidler (hlavní ekonom České bankovní asociace, pozn. red.), který má mnohem víc zkušeností s bankovním sektorem. Nebo Filip Matějka (profesor na CERG-EI, pozn. red.), který je lepší než já.

Podle zpráv ČNB má po prázdninách dosáhnout inflace meziročně 20 procent. Jak dosáhnout toho, aby se srazila na nulu a ceny přestaly tak rychle růst? Inflace je tempo zvyšování cen.

V první řadě je to teď hodně podobné, jako když chcete mít inflaci na dvou procentech. Rozdíl mezi 20 procenty a dvěma procenty je stejný jako rozdíl mezi 20 procent a nulou. Takže ty nástroje jsou hodně podobné. Je to posilování koruny, další zvyšování sazeb potom, co se vyřeší ta transmise, byla by to dlouhodobá záležitost.

Ale i kdybychom zůstali v tom rámci dvou procent, to je optimální inflace, tak pořád to platí v průměru. A tím se chlubila i minulá bankovní rada a současný guvernér, i loni, že tady v Česku máme inflaci v průměru dvě procenta.

Teď máme inflaci 20 procent, a abychom byli na průměru dvou procent, tak i v tomto rámci je potřeba mít několik let inflaci na nule, abychom se na to dostali. To je taková zkouška, zkoušeli bychom pět let, jestli to tam nezpůsobuje nějaké problémy, pořád v tom rámci inflačního cílování průměrné inflace. A kdybychom viděli, že to je v pohodě, tak si můžeme cenovou stabilitu opravdu nechat napořád.

To znamená, že v krátkodobém tří až pětiletém horizontu ceny někdy porostou a pak ceny budou klesat. Vrátím se ke koruně, pokud posílíte korunu, tak exportérům to nesmírně uškodí, začali by krachovat, v tom nevidíte problém u české exportní ekonomiky?

Za prvé ten jediný ústavní úkol národní banky je cenová stabilita, tam nemáte nic o exportérech ani o nezaměstnanosti. A za druhé během těch intervencí proti té koruně, to by bylo jen obrácení intervencí, tehdy národní banka pomáhala exportérům. Teď by stejně pomohla importérům. Čistě by to byla nula.

To není pravda, protože česká ekonomika je exportní, takže většinu HDP nebo většinu výkonu ekonomiky vytváří export, ne domácí trh, tady není tak silný domácí trh. Posílení koruny by ekonomiku disproporčně poškodilo.

Rovná se to v tom, že to je spravedlivé. Samozřejmě chápu, že dopad do nezaměstnanosti by nebyl symetrický. Ale z hlediska pomoci exportérům, importérům by to byla nula od nuly pojde, napravení toho předchozí tištění peněz, uvolňování měnové politiky.

Velký problém by deflace byla i pro banky. Vezměme například, že by se začala snižovat hodnota nemovitostí. Banky by musely po klientech, kterým daly na ty nemovitosti úvěry, žádat další peníze, aby nebyla zástava úvěru nižší než hodnota půjčených peněz. Nebo je dokonce zesplatňovat, což by mohlo způsobit vlnu krachů v ekonomice nebo platebních neschopností. Jak se díváte na toto?

Kdyby posílení koruny vyvolalo recesi?

Vy říkáte, že ty ceny v ekonomice by fluktuovaly, nebyly by vůbec konstantní, někdy by posílily, někdy by se ceny snížily. A kdyby se snížily, tak najednou banky musí požadovat po svých klientech další peníze, které by klienti nemusely mít?

Pokud máte cenovou stabilitu, tak všichni ví, že když vám dočasně klesají mzdy v průměru, tak zase potom porostou, aby se vrátily na původní hladinu, kde mají být dlouhodobě.

To může trvat několik let.

Ale tím, že to čekáte, tak víte, že nemovitost nebo jiné zboží v ekonomice bude mít zas tu hodnotu potom vyšší.

Samozřejmě, ale přece banky nemohou čekat pět let, pokud jim hodnota zástavy klesne natolik, že by musely v účetnictví dělat oprávky a požadovat po klientech další zástavu, aby to dorovnaly. V hypotékách to vidíme. Poskytují se na 80 procent LTV, dřív se poskytovaly na 100 procent. Pokud by hodnota nemovitostí klesla třeba na 70 procent celkové hodnoty dluhu, tak to je pro banky velký problém.

Hypotéky jsou na mnoho let, typicky 20 až 25 let.

Dobře, ale ta banka dělá účetnictví každý rok. To by musely požadovat i během těch třech až pěti let po lidech další peníze. Nebo po firmách.

Takto to rozhodně není. Během krize v roce 2008 až 2009 ty ceny klesaly a nic takového se nedělo. Ten můj návrh není žádná deflační spirála, naopak stabilita. Když máte deflaci, o to silnější má být reakce měnové politiky na srovnání té situace. Tedy pokud to bude kredibilní a pokud tomu budeme všichni věřit, pokud ne, tak to nemá smysl.

Centrální banka musí být kredibilní, to složení bankovní rady musí být kredibilní. Vy jste se ptal, kdo by tam měl být, klidně by tam mohli být zahraniční experti. Nejlepší ekonom v Česku je na nějakém místě 1500 globálně. Není důvod, proč bychom si neměli najímat na tu důležitou práci nejlepší zahraničí experty.

Třeba John Cochrane, bývalý prezident Americké finanční asociace nebo kdokoliv, kdo je v první stovce top ekonomů. Ani já, ani nikdo jiný, ale tito špičkoví lidé. My je můžeme zaplatit, ta banka má takové rezervy, že jen trochu lepší správa těch rezerv, což se Aleš Michl chystá konečně dělat, vám zaplatí 100 takových špičkových lidí. Nevidím důvod, proč vybírat jen z toho českého rybníčku.

Kdyby vaší tezi všichni věřili, tak je ekonomika stabilní. Ale z historie vidíme, že ekonomika prochází permanentně krizemi jednou za deset, pět let. Takže jednou ceny rostou, jednou klesají, úplně se to asi vymýtit nedá. Pojďme ale k tomu Švýcarsku, vy dáváte vždycky Švýcarsko za příklad. Proč mají tu inflaci nižší?

Švýcaři mají něco mezi nulou až dvěma procenty. Když je inflace nula, máte cenovou stabilitu, tak jim to nevadí, oni nemusí dělat žádné speciální operace. Oni mají záporné úrokové sazby, ale přesto mají 13 let stabilní ceny, ceny teď, i po tom velkém výbuchu (pandemie, pozn. red.) v roce 2022, jsou o tři procenta vyšší než v roce 2008.

Ještě loni byly stejné jako v roce 2008. Tam máte de facto cenovou stabilitu, což je ten náš návrh. Vidíte, že to může fungovat. Samozřejmě oni jsou speciální případ.

Oni mají trochu jiné předpoklady. Mají energii z jaderných elektráren, ale hlavně z obnovitelných zdrojů, ze svých vodních elektráren, která je daleko levnější. My máme strukturu ekonomiky jinou, většina elektřiny je z uhelných elektráren, kupujeme si ji na trhu, nemáme ji z obnovitelných zdrojů. To jim tu inflaci výrazně snižuje. Dále je to rezervní měna, kterou všichni chtějí. V krizi jejich frank posiluje, ale korunu nikdo v krizi nechce.

Proč je to rezervní měna? Protože nemají tu inflaci.

Protože je to silná ekonomika.

Protože ten frank neztrácí svoji hodnotu, je to dlouhodobě silná měna, která posiluje oproti těm ostatním inflačním měnám. Koruna by mohla tím směrem vykročit a jenom díky tomu by posílila taky, kdyby byl ten režim cenové stability kredibilní, ne dvou procentní inflace. I když, co bychom dneska za ní dali.

Kdy si myslíte, že se by ta současná, rapidní inflace 20 procent mohla dostat zase na nějakou přijatelnou hranici?

Doufám, že příští rok, ale k tomu je nutná podmínka opravdu aktivně využít ten kurz. Posílit korunu tím, že zrušíme ty intervence proti koruně, těch 75 miliard euro, ty prodáme a tím skartujeme dva biliony korun, které tehdy byly ne vytištěné, ale vymačkané na klávesnici. To je ta nutná podmínka toho, abychom viděli nějakou fundamentální změnu v té pádivé inflaci, kterou dnes vidíme.

Vidíte, že tyto myšlenky by mohla prosazovat Rada v novém složení?

Myslím si, že ano. Vidíte sám, že i to investování devizových rezerv se podařilo prosadit.

Zatím bylo prodáno asi 10 procent těch obřích devizových rezerv.

Ano, ale pořád jsou to desítky miliard eur. Ty objemy jsou takové, když toto oznámíte a vy byste proti tomu jako hedgeový fond šli, je velmi těžké si to nějak zdůvodnit a financovat. Protože ČNB má tolik peněz jako největší hedgeové fondy. To je něco, co by fungovalo. Je to vlastně jediná možnost.

Vidíte riziko, že začne spekulace, která bude počítat s tím, že dříve nebo později – za rok, za dva, za půl roku, až devizové rezervy dojdou – tak nebude moci česká banka bránit českou korunu a je tam možnost toho prudkého oslabení, pokud se proti ní bude sázet?

Tak teoreticky je toto možné vždycky, ale před těmi intervencemi v roce 2013 ty rezervy byly asi 40 miliard eur a minimálně o 100 miliard eur méně než teď. A už tehdy jsme se bavili o tom, že jich je hrozně moc.

Pokud bylo 30, 40 miliard hrozně moc, tak 150 miliard je prostě tolik, že to je absolutně zbytečná částka. A když je prodáte, tak ten tlak na to posílení koruny bude takový, že jít proti tomu je strašlivě nákladné. Obzvlášť když máte repo sazbu sedm procent, financování té krátké pozice je strašně drahé.

Nedovedu si představit, kdybychom to spustili, že by za rok byla koruna slabší kvůli nějakému spekulačnímu toku. Je to prakticky vyloučená věc.

Exportéři by to tedy podle vás přežili? Nezkrachovala by tady třeba třetina ekonomiky nebo aspoň desetina. Marže u podniků, které dodávají do německého automotive, nejsou nijak zázračné, takže posílení koruny by jim je mohlo krásně vymazat a řada firem by skončila?

To by mohlo, dost možná bychom měli místo nulového růstu jemnou recesi, i v ročním vyjádření. Ale tak, ptejme se, co je z toho horší? Drobná recese rok nebo dva nebo inflace ve výši 20 procent, co nám žere nejen letošní úspory, celoživotní práci, ale celoživotní úspory?

Pro mě osobně je lepší projít si nějakou krátkou recesí, možná to bude bolet spoustu lidí více než mě, to přiznávám. Já sám na inflaci vydělávám. Mám hypotéku, která je velká, sazby pod dvě procenta.

Vydělával byste v případě, že by se vám zvyšoval nominální příjem. Jinak nevyděláváte a jste na tom stejně.

Letos se ale ty mzdy musí zvýšit už jen proto, že vám strašně klesly v reálném vyjádření, ale produktivita práce neklesla. Abyste byli zpátky v normálu, v průměru za poslední roky, musí ty mzdy příští rok růst bohužel z hlediska inflace, ale musí růst minimálně o 15 procent v průměru.

Tak to bude, jinak nemůžete mít věčně dvoucifernou inflaci, aby vám nerostly platy. To neodpovídá té produktivitě česká, která pořád není malá a hlavně se nezmenšuje.


Jak úrokové sazby ovlivňují inflaci? Ekonomové nevědí

Kdyby národní banka nezvyšovala sazby, byla by dnes inflace až 25 procent. Alespoň to tvrdí bývalý guvernér Jiří Rusnok. Kdyby banka nezvyšovala sazby, byla by inflace nižší než aktuálních 16 procent. To zase tvrdí Jan Švejnar, mezinárodně nejznámější český ekonom. Dva elitní odborníci se neshodnou na tom, jestli zvyšování úroků inflaci snižuje, nebo zvyšuje – natož na síle a zpoždění takového opatření.

Těžko můžeme šmahem odsoudit tvrzení bývalého guvernéra národní banky na jedné straně a zakladatele institutu CERGE-EI na straně druhé. Ale oba pravdu mít nemohou. Aby toho nebylo málo, existuje třetí názorový proud, reprezentovaný třeba současným guvernérem Alešem Michlem: úroky na současnou inflaci skoro žádný vliv nemají, vývoj inflace má v rukou vláda. Co na tato rozporuplná tvrzení říká ekonomický výzkum?

Zaprvé, je opravdu možné, že zvýšení sazeb krátkodobě zvyšuje inflaci. Zjišťuje to zhruba polovina vědeckých studií na toto téma. Je tedy kuriózní, že někteří představitelé národní banky takové tvrzení zesměšňovali. Sám si ale také nemyslím, že vyšší sazby v Česku vedou k vyšší inflaci. Podniky mohou vyšší úrokové náklady přenášet do cen, ale tento efekt je přebit silnější korunou, ke které vyšší úroky přispívají.

Zadruhé, vliv sazeb není jistý ani v delším období, byť tady už velká většina výzkumu ukazuje, že vyšší sazby inflaci tlumí. Jednou z výjimek je neofisheriánský přístup, ve kterém očekávané zvýšení sazeb vede k vyšší očekávané inflaci. Toto je literatura, na kterou se zřejmě odkazuje Jan Švejnar. A tvrzení Aleše Michla jsou nejvíce konzistentní s fiskální teorií cenové hladiny reprezentovanou Johnem Cochranem.

Zatřetí, i pokud se nakonec shodneme na znaménku, není vůbec jasné, jak silně a s jakým zpožděním úroky na inflaci působí. Průměrný odhad ze 67 studií říká, že zvýšení sazeb o 0,25 procentního bodu sníží ceny o 0,225 procenta za 29 měsíců. Výsledky se ale hodně liší, není to trojčlenka a není možné spolehnout se na jeden matematický model, byť sofistikovaný jako v případě ČNB.

Je namístě přiznat, že my ekonomové toho stále víme méně, než kolik by centrální bankéři potřebovali. Nevíme, jak působí jejich základní nástroj. Co je horší, neshodneme se ani na tom, o co se mají snažit. Přes 220 studií v průměru ukazuje, že nejzdravější inflace je žádná inflace. Přesto se centrální banky ze zvyku snaží o dvouprocentní inflaci, aniž by to uměly vysvětlit – podívejte se, co na tohle klíčové téma (ne)říká webová stránka naší národní banky.

Ekonomiku neumíme modelovat trojčlenkou úroky – kurz – inflace. To je na jednu stranu frustrující. Na druhou to ale ukazuje, že v ekonomii je pořád spousta místa pro užitečný výzkum. A ten by nové vedení národní banky mělo po letech útlumu podpořit a posílit.


Události, komentáře: ČNB zvýšila základní úrokovou sazbu na 7 %


Kontext: ČNB selhává a šlape na plyn. Ať rozprodá devizové rezervy


Vzkaz Aloise Rašína guvernérovi ČNB: Dokud nesnížíš inflaci, sniž si plat

Nový guvernér národní banky obdivuje Aloise Rašína, otce československé koruny. Ve svém prvním rozhovoru po jmenování dokonce nechal na střechu banky vynést dva Rašínovy obrazy, aby se s nimi mohl vyfotit.

Jasné přihlášení k Rašínově odkazu je správné. Jenže nestačí jen opakovat krédo „pracuj a šetři“. Šetření je mrtvé, zabily ho centrální banky úroky menšími než inflace. A Rašín inflaci neporazil šetřením, ale masivním posílením koruny.

Tu můžeme dnes posilovat snáz než před sto lety. Tehdy si republika musela devizové rezervy půjčovat v zahraničí. Teď máme 161 miliard eur, za které jsme vytvořili biliony korun. Ty biliony mají banky převážně uložené v národní bance, která jim platí 5,75 procenta ročně. V zahraničí na rezervách vyděláváme dlouhodobě jenom dvě procenta, takže celý podnik děsivě prodělává.

Jde ke cti nového guvernéra, že chce zvýšit podíl akcií v rezervách, aby podnik vydělával. Podobně vznikl singapurský fond bohatství GIC, hodně akcií v rezervách mají také Švýcaři. Dlouhodobě taková investice pomůže veřejným financím, ale problém s inflací v této dekádě neřeší.

Přitom péče o cenovou stabilitu je jediným ústavním úkolem národní banky. Pro dosažení tohoto úkolu musí při 15procentní inflaci použít všechny dostupné prostředky. Pokud tak vědomě nečiní, cíleně porušuje ústavní zadání a historie ji za to odsoudí.

Silná koruna je dnes lepším nástrojem než zvyšování úroků. V ekonomii se neshodneme, jak rychle a s jakou silou úroky na inflaci působí. Domácnosti, firmy a stát si tolik zvykly na dlouhodobě nízké úroky, že řada z nich už o moc vyšší nezvládne. Oproti tomu silná koruna působí rychle a jasně, a to i na nabídkovou inflaci, ceny benzinu a elektřiny.

Také posilování koruny bolí, hlavně vývozce. Ale vývozci vydělávali na minulých intervencích proti koruně, teď bychom intervence jen vynulovali. Jasně, nemůžeme korunu posílit hned o třetinu, abychom inflaci mechanicky úplně smazali. Ale koruna silnější o desetinu by dala jasný signál všem, že národní banka inflaci nebude tolerovat, přestali bychom čekat další dvojciferné zdražování.

Nový guvernér chce správně zrušit automatické zvyšování platů v národní bance o inflaci. Měl by ale jít dál a srazit platy sedmičlenné bankovní radě na polovinu, dokud inflace nespadne pod dvě procenta. Rada je za rekordní inflaci zodpovědná, měla by za své selhání přijmout následky.

Rašínův úkol pro člena bankovní rady je dnes jasný: Pracuj, abys inflaci zrušil. Dokud to nezvládneš, šetři na svém platu.


Nové kruháky ublíží tranzitu, pomohou Litomyšli

Městu se povedlo prosadit dva nové kruháky na hlavní silnici. Jeden u výjezdu z průmyslové zóny (směr Svitavy), druhý u Terozu (směr Mýto). Lidi už si stěžují, kruháky oblíbené nejsou. Jasné je, že výstavba způsobí otravné omezení na hlavní. A kruháky zpomalují provoz a přispívají k tvorbě kolon.

Kolony ale budou tak jako tak, protože provoz v Litomyšli před zprovozněním dálnice trhne rekordy. Teď jsou hlavními špunty světelná křižovatka a kruhák u Daliboru. Výsledkem bude přes den úplně ucpaná celá hlavní silnice ve městě.

Když se postaví nové kruháky na obou koncích města, bude se doprava štosovat za nimi (z pohledu z Litomyšle). Kolony tedy budou delší než nyní, ale uvnitř Litomyšle bude snazší po hlavní silnici projet. Výsledek je špatný pro tranzit, ale je to lepší ze dvou blbých řešení pro nás, co v Litomyšli bydlíme a potřebujeme po hlavní někdy projet a dostat se jinam ve městě.

Navíc i po dostavění dálnice se občas stane, že náš dálniční úsek se zavře kvůli nehodě, takže všechen provoz pojede přes město. Tady zase kruháky pomohou, aby uvnitř města nenastal dopravní kolaps. Je to tedy rozumné řešení, které se podařilo vyjednat i přes předchozí odpor ŘSD. Pomohl ale pan ředitel Mátl, no a žádné kruháky by nebyly bez aktivity pana starosty.

Škoda, že se zatím nepovedlo vymyslet „odšpuntování“ obou konců náměstí. Už teď se ve špičce stává, že na výjezdu z náměstí směrem na světelnou stojí kolona až za morový sloup. K tomu je podobně ucpaná silnice na Třebovou od školy Zámecká až ke světelné.

To je malá ochutnávka kalamity, která nastane, až třebovská silnice bude sloužit jako přivaděč k nové dálnici. Pro připomenutí: ano, oficiální dálniční přivaděč ze Třebové povede kolem zámku a školy na světelnou, poté dále po hlavní (Moravská nebo Kpt. Jaroše + Sokolovská, podle směru jízdy).

Další oficiální dálniční přivaděč se staví ve směru z Ústí a povede po Zahájské. Oba prochází vedle konců náměstí, a až po zprovoznění dálnice na přivaděčích provoz zesílí, nebude skoro možné ve špičce na náměstí vjet. Takhle jsme to v Litomyšli chtěli a odmítli jsme západní obchvat, který by z obou silnic odvedl většinu nové, ale i současné dopravy. Pořád nevím proč, třeba to víte Vy.

Problém rychlé řešení nemá. Aspoň úplný zákaz kamionů na Zámecké kromě obsluhy? Věc k zamyšlení před komunálními volbami, neb nám chybí dlouhodobá dopravní strategie. Buďme však rádi za nové kruhové objezdy a konečně i rychlou přípravu dálnice díky starostovi a novému řediteli ŘSD. Bez těch dvou by dálnice nebyla ani za 10 let.


Inflaci můžeme kdykoliv zrušit, centrální banky včetně té české selhaly


Zemětřesení v ČNB bude bezprecedentní


ČNB přes dotační eura skrytě oslabuje korunu, navzdory pádivé inflaci

ČNB koruně nepomáhá, ale cíleně brání jejímu posílení. Eura z Bruselu určená na dotace totiž nepouští na trh, abychom je vyměnili za existující koruny. Vytváří za ně miliardy korun nových, píše v komentáři ekonom Tomáš Havránek.

Ještě několik týdnů potrvá, než se kvůli rekordní inflaci ČNB odhodlá mocně posílit korunu. Silná koruna má zatím podporu guvernéra Jiřího Rusnoka a Vojtěcha Bendy. Spolu nakonec přesvědčí další tři členy, které si guvernér do bankovní rady sám vybral. V sázce je kromě naší cenové stability i odkaz kariéry Jiřího Rusnoka. V největší zkoušce své profesní dráhy nesmí selhat.

Radní se ale mohou shodnout na jedné věci hned teď: národní banka by dnes neměla bránit koruně v posílení. Bohužel přesně tohle se děje. Dotace z Bruselu by standardně tlačily na posílení koruny, protože přicházejí v eurech, která bychom museli na trhu vyměnit za koruny. ČNB si ale tahle eura ukládá do rezerv a vládě za ně posílá nově vytvořené, na klávesnici vymačkané koruny.

V normální situaci takové opatření dává smysl. Přebytek přítoku dotací do Česka nad odtokem příspěvků do EU sice působí podobně jako čistý export, ale není to přirozený proces. Navíc přichází nárazově, takže může kurz koruny rozkolísat. Ale nejpozději od září, kdy ČNB začala šponovat sazby, to už smysl nedává: banka tahá za oba konce kurzového provazu najednou.

Je fér dodat, že ČNB si problém možná uvědomuje, protože v lednu začala odprodávat některá eura ze zhodnocení svých rezerv. De facto tak intervenovala současně pro korunu i proti ní, což vejde jako kuriozita do učebnic makroekonomie. Se začátkem války prodej eur zastavila, trochu jich potom prodala v době největší paniky, pak zase přestala a postupný prodej obnovila na konci března.

## Přestaňme vymačkávat nové koruny

Jste z toho trochu zmatení? Nejste sami. U prodeje eur ČNB oficiálně říká, že „transakce se budou uskutečňovat tak, aby jejich vliv na kurz byl minimální“. Nákup korun za eura korunu posílí, to nejde dělat „minimálně“. Buď je formulace úlitbou vývozcům v klasickém doublespeaku centrálních bank (podobně jako „cenová stabilita = 2% inflace“), nebo je z těch protisměrných a přerušovaných intervencí zmatená i bankovní rada.

Navrhuji pravidlo, kterému budou rozumět všichni: prodávejme každý měsíc tolik eur, aby už nerostly devizové rezervy ČNB. Tedy aby ČNB v době pádivé inflace nevytvářela mačkáním tlačítek další koruny, když to neplní žádnou tržní potřebu. Dle současného tempa zvyšování rezerv by to znamenalo prodávat nejméně půl miliardy eur měsíčně.

Samozřejmě lepší by bylo rovnou prodávat čtyřnásobek a hlasitě volat, že to děláme pro posílení koruny. K tomu dojde, ale většina v bankovní radě se ještě musí chvíli hledat. Zastavit skryté intervence proti koruně lze naopak ještě dnes, proti tomu jde argumentovat těžko. Nemusí to vypadat, že tak činí pod tlakem zvenčí. Stačí interní rozhodnutí, není nutné ho komentovat navenek.

## K čemu máme rezervy?

Velké a rostoucí devizové rezervy jsou fajn, jen když jsme připraveni je k něčemu využít. Jsou totiž drahé; stojí nás 5 %, jež musíme platit našim bankám, které si nově vytvořené koruny uloží u ČNB: aktuální účet dělá půl miliardy denně. To se nám přesto může vyplatit, pokud jsme ochotni rezervy použít pro cenovou stabilitu (ústavní cíl ČNB) nebo dlouhodobý výnos.

Bohužel neděláme ani jedno. Za posledních pět let rezervy vydělaly v zahraničních měnách průměrně 1,94 procenta ročně, což je zhruba stejně jako odhad rovnovážného tempa posilování koruny. Zatím tedy rezervy vydělávají skoro přesně nulu a to nemluvíme o inflaci. Pochvalme ČNB, že pod tlakem odborné veřejnosti konečně zvyšuje podíl akcií, ale dělá pořád žalostně málo.

Věřme guvernérovi, že posílení koruny prosadí. Bude to pozdě, ale přece. Je ovšem neomluvitelné, aby ČNB do té doby intervenovala proti koruně, když je inflace 12,7 procenta. Za nově vytvořené koruny z dotačních eur nakupují firmy investiční zboží i ze zahraničí, což tlačí na slabší korunu a vyšší inflaci. Pokud to ČNB myslí s cenovou stabilitou vážně, přestane eura hromadit ještě dnes.


90' ČT24: O krocích centrální banky a vysoké inflaci


ČNB zkrotí inflaci jedině posílením koruny

Pokud chce ČNB opravdu bojovat proti inflaci, měla by místo zvedání úroků spíše svými devizovými rezervami posílit korun. To by totiž neomezilo tahouna hospodářství – spotřebu, tvrdí ve svém komentáři ekonom Tomáš Havránek.

Většina současných členů bankovní rady ČNB v minulosti podporovala oslabování koruny. Sám guvernér pro něj hlasoval mezi lety 2014 a 2017 celkem 25krát. Hlasovali tak proto, že nám hrozila deflace, tedy snižování průměrných cen. Přišel čas, aby se stejnou vervou bojovali i proti inflaci, která jinak letos přesáhne 15 %.

Během intervencí proti koruně vytvořili obchodníci v suterénu národní banky dva biliony nových korun. Vytvořili je mačkáním tlačítek na klávesnici. Stejným způsobem lze dnes proces obrátit a dostat korunu na hladinu, kde by se nacházela nebýt intervencí.

Jistě, bankovní rada nemůže určit, kam až chce korunu posílit. Spekulanti by na tom vždy vydělali a mohli by ČNB i přetlačit. ČNB ale může postupně prodat eura, která nakoupila za 2 biliony nových korun. Tak ty nové koruny „odmaže“.

Když ČNB slíbí, že budete prodávat 2 miliardy eur měsíčně, dokud inflace nespadne na nulu, už při takovém oznámení koruna skokově posílí, snadno na 22 korun za euro, a dál bude posilovat postupně. Tím rychle zlevní vše z dovozu, mimo jiné plyn a benzín. Zatím ČNB podpořila korunu jen symbolicky na začátku března.

Vývozci samozřejmě rádi nebudou, protože se jim sníží tržby přepočtené na koruny. Nicméně úkolem ČNB není podporovat vývozce, ale doručit cenovou stabilitu. Oslabováním koruny jsme pomáhali vývozcům, teď bychom to jen vynulovali a stejnou měrou pomohli dovozcům.

Ano, bankovní rada nyní úrokové sazby rychle zvyšuje. Když ale naposledy byla inflace 11 %, psal se rok 1998 a úroky byly 15 %. Teď jsou 4,5 %. Model ČNB musí blikat červeně a žádat okamžité zvýšení na 7 %. To ale nepomůže. Nebudeme spořit víc, když po odečtení inflace proděláme místo 6,5 % „jenom“ 4 %.

Aby takový krok měl význam, musely by se úroky zvýšit nad 11 %: pak se vyplatí spořit. To ale dnes nejde, protože by svoje dluhy nezvládala platit řada domácností ani stát. 7 % je hrubé maximum, které si ČNB může dovolit, ale stačit to nebude.

## Nechme sazby být, posilujme korunu

Nemá tedy smysl zvedat dále úroky. Lepší je posílit korunu, což rozloží náklady mezi firmy a domácnosti. Firmy si mohou vzít úvěr v eurech za úroky blízké nule. Pro domácnosti je to mnohem těžší. Navíc firmy se proti posílení koruny stále můžou výhodně zajistit, třeba na 2 roky v kurzu 26,70 korun za euro.

Posílení koruny také zbrzdí ekonomiku méně než překotné šponování úroků, protože nesetne spotřebu, která tvoří největší část hospodářství. Navíc pro firmy zlevní dovážené investiční zboží. Silná koruna sníží inflaci rychle, v řádu týdnů. Naopak změny úroků se v cenách plně projeví až za 2 roky, takže neřeší letošní problém.

ČNB má pravdu, že za část inflace nemůže. Nemůže za válku, nemůže za covid. Sama ale říká, že současná inflace je z poloviny domácího původu. Jak to, že před rokem nepředpověděla ani „kousek“ z téhle inflace? Jak potom chce řídit inflaci změnami úroků, které se projeví až za dva roky?

## Ideální inflace? Nula

Přišel čas přepsat učebnice centrálního bankovnictví. Vždyť tyto banky selhávají nejvíc od velké deprese ve 30. letech. Inflační cílování mělo zajistit, že inflace zůstane stabilní kolem 2 %. Přitom to vypadá, že celkový růst cen za roky 2021–2023 může dosáhnout 30 %.

Ústava národní bance ukládá péči o cenovou stabilitu, ne o stabilní inflaci. Možná platí, že cenová stabilita = 2% inflace, i když tenhle vzoreček jsem nepochopil ani po 10 letech práce v ČNB. Dobře, ale i tak se v příštích letech snažme o nulu, dokud nebudeme mít 2 % v průměru i s debaklem 2021–2023.

Navíc od roku 1990 vyšlo přes 200 vědeckých studií, které odhadují, jaká inflace je pro ekonomiku zdravá. A průměrný odhad takové ideální inflace je nula. Takže až skončí válka, je na čase dělat to, k čemu ČNB Ústava zavazuje: doručit skutečnou cenovou stabilitu.

V sázce je věrohodnost národní banky, kterou současný guvernér a jeho předchůdci desetiletí budovali. V sázce je odkaz Jiřího Rusnoka jakožto jednoho z největších ekonomů ve službách republiky. Dvojciferná inflace není nevyhnutelná, Švýcaři ji mají dnes na 2 % a v průměru za 10 let na nule. Cestou je pevná měna, a tu nám může zařídit jedině rada ČNB.


Zvyšování úroků už nemá smysl. ČNB musí víc posílit korunu

Zásah České národní banky na podporu koruny, který minulý týden ohlásila, byl nevyhnutelný. Jediný způsob, jak může ČNB letošní inflaci snížit, je nechat výrazně posílit měnu. Tím rychle zlevní energie a další dovážené zboží. Naopak další zvyšování sazeb nemá valný smysl, a to ze dvou důvodů.

Zaprvé takové opatření se v cenách plně projeví až po dvou letech. S letošní pádivou inflací neudělá nic. Zadruhé inflace brzy dosáhne až 15 procent a úrokové sazby po jejím odečtení budou rekordně záporné. Pokud reálné sazby očištěné o inflaci stoupnou z minus 10 procent na minus 8 procent, spořit začne málokdo.

Bohužel k podpoře koruny se ČNB nerozhodla z vlastní vůle. S trochou nadsázky (ale opravdu jen trochou) můžeme říct, že koruně začala pomáhat až pod hrozbou jaderné války. Právě válka a rychlé intervence sousední Národní banky Polska donutily k zásahu i ČNB.

Místo toho, aby své obrovské devizové rezervy aktivně používala k plnění ústavního cíle, ČNB se ocitla ve vleku událostí bez vlastní strategické iniciativy. Navíc pomoc koruně byla dosud jen symbolická. ČNB se ani nepokusila posílit ji na předválečnou hladinu. Zareagovala tak pozdě, že nezabránila panickým nákupům valut ze strany mnoha Čechů.

Inflace ve výši 15 procent, kterou brzy okusíme, půjde z větší části právě na vrub naší centrální banky. Zvyšování úroků má smysl tehdy, když je rychlejší než růst inflace. Tomu se v ekonomické hantýrce říká Taylorův princip. Inflace ale roste tak rychle, že takové zvyšování sazeb by spustilo státní bankrot. Je nutné použít jiný nástroj.

Tím nástrojem je právě kurz. ČNB je v Evropě vedle Švýcarské národní banky jediná, která má dostatek devizových rezerv, aby s inflací výrazně pohnula. Švýcaři to dělat nemusejí, inflace u nich je stále nizoučká. Ale neochota ČNB plnit svůj ústavní úkol je nepochopitelná. Tím úkolem není stabilita kurzu, ale cenová stabilita. Nejpozději v září loňského roku tak měla začít postupně rozprodávat devizové rezervy, přičemž k tomu byla opakovaně vyzývána ze strany odborné veřejnosti.

Dražší ropa a plyn vyženou letos inflaci nad deset procent, tvrdí Petr Král z ČNB Rozhovory Proč to ČNB nedělá? Zkušenost s intervencemi z let 2013–2017 pro bankovní radu nebyla příjemná. Na druhou stranu teď by jen prodávali eura, která tehdy nakoupili. Tedy jednalo by se vlastně o neutralizaci dřívějších intervencí a přiblížení koruny trajektorii, na níž by se nacházela bez nich.

Aby se zabránilo spekulacím, je nejlepší nastavit jasné pravidlo odprodeje rezerv, například jedno procento objemu každý měsíc po dobu čtyř let. Už při oznámení tohoto opatření by koruna výrazně posílila, což je právě to, co teď potřebujeme. Dnes máme větší problémy než inflaci. Přesto by ČNB neměla rezignovat na cenovou stabilitu, i když to obnáší jinou než učebnicovou taktiku.

Nezbývá než věřit tomu, co naznačuje v rozhovoru na webových stránkách centrální banky hlavní ekonom ČNB Petr Král: „Pro všechny bude nejvýhodnější a nejméně bolestivé si uvědomit, že to, co každý může udělat pro nízkou inflaci v budoucnosti, je věřit již dnes tomu, že dvouprocentní inflace skutečně opět bude.“

Příznačné je, že tento citát vybrala ČNB jako nejdůležitější z celého rozhovoru a několik dní ho prezentovala na svých stránkách jako hlavní sdělení.


Těšme se na víc stromů v Litomyšli

Kdo z nás mohl cestovat po světě, ví, že v Litomyšli se žije dobře. Sám bych řekl, že skoro nejlépe ze stovek míst na všech kontinentech, které jsem sám měl to štěstí navštívit. Samozřejmě dokonalé to není. Chybí hlavně 2 věci: strategické řešení dopravy a pořádný les, nebo aspoň víc parků. S dopravou otravuji nonstop (omlouvám se panu řediteli Jiráňovi!). Ohledně zeleně mohu vedení města jednoznačně pochválit.

Ano, jak už se v Lilii psalo, poslední léta se kácelo asi nejvíc stromů za našich životů. Ani na mě nepůsobí dobře, když se s dětmi procházím po Černé hoře nebo Nedošínském háji a vzpomínám, jak to vypadalo za mého mládí. Osobně bych raději viděl výběrové kácení v menším měřítku, tedy skutečně jen odstranění nemocných stromů namísto vysekání mýtin. Ale důvěřuji odborníkům, kteří se o stromy starají, že vědí, co dělají; že nařizují kácení, jen když je to nezbytné.

Hlavně je důležité, že okamžitě sázíme nové stromy a nespoléháme na nálety, které místo lesa vytvoří houští. S panem starostou jsme dlouze probírali, zda by šlo vysázet kolem Litomyšle prstenec opravdových, lesovatých lesů. To by byla skvělá věc nejen kvůli efektivnímu plnění klimatických cílů (které ne všechny z nás zajímají), ale hlavně kvůli udržení vody v krajině, místu na procházky, hezčímu výhledu, čistšímu vzduchu a lepšímu prostředí pro zvěř.

V neposlední řadě by to omezilo zápach z polí, který mně osobně trochu vadí, ač k malému městu prostě patří. Ukazuje se ale, že takový prstenec lesů by příliš ztížil život zemědělcům, kteří tu hospodaří a doslova nás živí. Je to problematické i z hlediska zákona o ochraně půdního fondu. No a hlavně nemůžeme nikoho nutit, aby zalesňoval vlastní soukromý pozemek.

Jsem tedy rád, že žije naděje na kompromis. Místo zalesnění celého prstence upravme na parky nebo louky těch pár parcel, které již jsou v územním plánu vedeny jako rekreační zeleň a jsou v majetku města. Město už tímto směrem vykročilo a zakládá nové parčíky a sady (Z. Kopala, Na Prokopu). Využití takových pozemků třeba pro pěstování kukuřice nebo řepky by bylo v rozporu s územním plánem, protože to není rekreační zeleň. Když Vám do kukuřice vběhne dítě, vyleze s vyrážkou od chemie.

Rozumím, že některým zemědělcům se nelíbí ani tohle a chodí starostu zpracovávat. Nicméně stromy jsou u Litomyšle vzácné a mají pro nás všechny velké výhody. Jen prostě tolik nevydělávají, nejsou na ně velké dotace a mají slabší lobby. Možná se mýlím. Ať to vidíte jakkoli, nebojte se napsat podnět na komisi pro životní prostředí, stačí na email městského úřadu.

## Zelený pás kolem Litomyšle

Co mi v Litomyšli chybí, jsou lesy. Před 117 lety naši zastupitelé založili les Černá hora, ale od té doby spíš nahrazujeme pokácené stromy. Navrhuji vysázet tolik nových stromů, kolik za 300 000 korun zvládneme pořídit (včetně souvisejících nákladů) na pozemcích v majetku města kolem Litomyšle. Podobné příměstské lesoparky jsou běžné třeba v Německu. Pokud návrh projde, přidám na stromy dalších 15 000 korun ze svého a udělám maximum, abychom dostali dotaci od Nadace ČEZ ve výši dalších stovek tisíc. Budu je otravovat osobně, budu je otravovat telefony, budu je otravovat peticemi.

S návrhem na zelený pás jsem šel za vedením města, kde jsem se setkal s obecným pochopením. Koneckonců město chystá nové parky u ulice Zdeňka Kopala a Na Prokopu. Nicméně bylo mi řečeno, že není jasný zájem lidí o další stromy. Ať prý podám návrh do participativního rozpočtu, abychom zjistili, jestli víc zeleně chtějí i ostatní. Někteří naši spoluobčané cíleně poškozují nově vysazené stromy, těm se zelený pás líbit nebude a budou hlasovat proti. Co na něj říkáte vy?

Věc nepoložím, i když nebudeme mezi prvními dvěma projekty. V případě nutnosti uspořádáme referendum při příležitosti prezidentských voleb, ale zájem tady by pomohl věc urychlit. Stromy mají tyhle výhody:

Budeme mít víc cílů na procházky.
Okolí města bude hezčí.
Omezíme zápach z polí.
Stromy udrží víc vody v krajině než kukuřice a řepka.
Stromy zlepší životní podmínky pro zvěř a ptactvo.
Stromy sníží prašnost v okolí.
Stromy ochladí mikroklima, takže u nich bude v létě příjemněji.
Výsadba nových stromů účinně zmírňuje klimatickou změnu tím, že stromy v sobě vážou uhlík.

To poslední pro mě osobně sice hlavní důvod není, ale smysl v tom také vidím. My si teď na zelenou spíš hrajeme, nezačínáme s řešením, které je levné, přímočaré, pochopitelné a má kromě ochrany klimatu hromadu dalších výhod (jenom na něm nikdo moc nevydělá). Místo toho dotujeme průšvihy jako biopaliva, které nás už stály stamiliardy a ničí nám krajinu řepnými pouštěmi. Mimochodem podobně jako u nás řepka funguje v rozvojových zemích palma olejná, oboje způsobují odlesňování a brání zalesňování.

Aby bylo jasno, nechceme nijak poškozovat zemědělce, kteří nás živí a k jejichž práci mám velký respekt. Nenavrhuji žádný záběr půdy nad rámec toho, co už zastupitelé odhlasovali v územním plánu – tedy městské pozemky vyčleněné na rekreační zeleň. Tam v souladu s územním plánem musí být nakonec buď louka, nebo park, nikoli řepka na biopaliva nebo kukuřice na bioplyn.

Jde tudíž o urychlení záměru města, k jehož realizaci zatím nedošlo z důvodu nedostatku vyčleněných prostředků a nejasného zájmu veřejnosti. Poznámka na okraj: kvůli současné legislativě přímo lesy lesovaté u Litomyšle zakládat nejde (divné, co?), ale jde vytvořit parky s roztroušenými stromy, kde se můžeme cítit skoro jako v lese.

Nejraději bych viděl smíšenou výsadbu listnáčů i jehličnanů, aby porost byl veselý a zelený celý rok, nejen od dubna do října. Jehličnany jsou také jednodušší na údržbu. Byl bych rád za krásné mohutné stromy, koneckonců je to dost daleko od jakékoli výstavby. Stejné by to mohlo být i na Černé hoře. Ale velikost a smíšená skladba stromů nejsou podmínkou, důležitý je zelený pás. Já tomu nerozumím, jsem ekonom, ne ekolog. O výběru stromů nechť rozhodnou odborníci.

Teď máme příležitost vybudovat něco, co po nás zůstane pro naše děti a vnoučata. Zelený pás přiblíží Litomyšl nejpříjemnějším místům pro život v Evropě. Přidáte se?


Extrémní opatrnost ČNB je ve výsledku dražší než agresivita


ČNB potřebuje audit. Je čas změnit inflační cíl i správu rezerv

Audit svých politik, takzvanou strategickou revizi, provedly nedávno velké i malé centrální banky: například americký Fed, Evropská centrální banka a Bank of Canada. Podobný audit si zaslouží i Česká národní banka (ČNB). Ne proto že by svou práci dělala špatně. Ale svět se od roku 2010, kdy ČNB snížila inflační cíl na dvě procenta, změnil. V době největšího inflačního šoku tohoto století je třeba posílit tuzemskou i mezinárodní důvěryhodnost naší centrální banky.

ČNB to dnes schytává ze všech stran. Jedna část odborné veřejnosti ji kritizuje, že vůbec zvyšuje sazby. Druhá část (k níž se řadím) by naopak sazby zvyšovala dříve a pro snížení inflace už vloni prodávala devizové rezervy. Jedna část veřejnosti by ráda zvýšila inflační cíl, druhá část (zase včetně mě) by byla nejraději za skutečnou cenovou stabilitu, tedy stabilitu indexu spotřebitelských cen. ČNB se rozumně pohybuje někde mezi těmito dvěma extrémy, ale přišel čas pročíst vědecký výzkum a nalézt konsenzus.

Takové audity nejsou jen formalitou. Fed v reakci na něj začal cílovat průměrnou inflaci, tedy do budoucna bude opravovat předchozí odchylky od inflačního cíle. ECB po auditu svůj inflační cíl zvýšila. A zatímco Bank of Canada velkou změnu neudělala, vyšlo jí, že z hlediska dosažení cenové stability je lepší cílování cenové hladiny než cílování inflace. Kdyby podobně jako ČNB měla cenovou stabilitu za jediný ústavní úkol, musela by svou praxi změnit.

Česká měnová politika nemůže slepě převzít zahraniční praxi. A to ani z Kanady, což je také docela malá otevřená ekonomika. Stále ještě doháníme Západ, ústava ukládá ČNB nadřadit cenovou stabilitu nade vše ostatní a v neposlední řadě máme obrovský balík eur, který můžeme kdykoli použít k posílení koruny a rychlému snížení inflace. Chce-li tedy ČNB cílovat dvouprocentní inflaci a používat k tomu jen sazby, musí to pečlivě odůvodnit, nejen ukazovat do zahraničí.

Strategickou revizi by měl ideálně vést bývalý vysoký představitel ČNB. Tím se zajistí kontinuita a zabrání prudkým změnám (ač osobně bych je viděl rád). Zároveň ale takhle bude audit objektivnější, než kdyby ho vedl současný člen bankovní rady. Nabízejí se jména v tomto století nejsilněji spojená s naší centrální bankou: Mojmír Hampl, Luděk Niedermayer, Miroslav Singer nebo Zdeněk Tůma.

Auditu by se též měli účastnit zahraniční odborníci. Například John Cochrane, bývalý prezident Americké finanční asociace a nejznámější zastánce skutečné cenové stability, se účastnil revize politiky Fedu a i pozvání do Prahy by asi přijal. Pozvat by ČNB měla i odborníky na správu zahraničních aktiv ze Švýcarska, Norska a ze Singapuru. Zapojeni by měli být zastánci pomalejšího zvyšování sazeb, například Jan Švejnar a Radovan Vávra. V panelu bych také rád viděl špičkové právníky, aby se vyřešilo, zda inflační cíl vůbec může být v souladu s ústavním mandátem cenové stability.

Rozumím, že audit by nebyl pro ČNB zcela příjemný, ale dlouhodobě se vyplatí jí – a nám všem. Zadání strategické revize by mělo být prvním krokem nového guvernéra, který se ujme funkce už letos v létě.

Profesor ekonomie na Univerzitě Karlově, výzkumník v Centru analýz hospodářské politiky (Londýn) a Centru inovací meta-výzkumu (Stanford). Exporadce bankovní rady, tehdejšího viceguvernéra i nynějšího guvernéra České národní banky, kde pracoval 10 let. Zahraniční vědci a mezinárodní instituce jeho výzkum používají nejčastěji z českých ekonomů. V roce 2020 působil jako historicky první zástupce ČR za ekonomii a finance v hodnocení Evropské výzkumné rady.


Lockdowny přinesly obrovské náklady, ale malý užitek. Zkraťme tedy prázdniny na polovinu, ať to napravíme

Mnohým z nás, mě nevyjímaje, zemřeli přátelé na covid. Rádi bychom udělali něco, co by je tehdy mohlo zachránit, i kdyby nás to mělo stát hodně. Zároveň víme, že nejdražší opatření bylo zavírání škol a karantény tamtéž. Děti přišly o měsíce plnohodnotné výuky, následné škody ve všech oblastech naší společnosti budeme sčítat roky. Alespoň ty lockdowny snad pomohly zachránit nějaké životy, ne?

Bohužel, vědecká literatura ukazuje, že snížení úmrtnosti na covid díky lockdownům bylo prakticky nulové. Nová metaanalýza z dílny Univerzity Johna Hopkinse shrnuje 24 předchozích studií a zjišťuje, že lockdowny v Evropě a USA snížily covidovou úmrtnost jen o 0,2–2,9 procenta. Odhady se ještě mohou trochu měnit, ale těžko se změní výsledek, že lockdowny přinesly obrovské náklady, ale malý užitek.

Jako společnost jsme ostudně selhali ve vztahu ke vzdělání našich dětí. Už na podzim 2020 existovaly náznaky, že uzávěry škol příliš nepomáhají zpomalit šíření epidemie. Přesto jsme znovu školy zavřeli. I já jsem tehdy byl spíše pro a všem se za svůj špatný úsudek hluboce omlouvám. No a zatímco ve firmách se dlouho na testování jenom hrálo, ve školách jsme testovali důsledně a posílali do karantén celé třídy.

Mimochodem pravidla karantény jsou od začátku nastavená nespravedlivě. Zatímco Krajská hygienická stanice v Praze posílá do karantény jen děti, které byly s nakaženým v bezprostředním kontaktu (většinou okolní lavice), mimopražské hygieny posílají domů rovnou celé třídy. Děti, které nebydlí v Praze, jsou tedy systematicky diskriminované a bohužel tuto nespravedlnost neřeší ani nová vláda.

Děti mají slabé lobby, nemohou se bránit, nemohou demonstrovat. Je to jediná část naší společnosti, která opravdu pandemická omezení dodržuje. Jsou smutné, ale nevztekají se, nekřičí, že jim nebude nikdo nic nařizovat a že mají právo chodit bez roušky. Automaticky přijímají pravidla, na která si my dospělí často jenom hrajeme. Za podporu kasin v pandemii jsme zaplatili miliardy, ale vůči dětem nám zůstal obrovský dluh.

Existuje řešení, ale bude bolet. Aby děti měly šanci dohnat zpoždění, které jsme jim lockdowny a karanténami způsobili, musíme zkrátit letní prázdniny na polovinu po dobu devíti let. Některé děti jsme poškodili nenávratně, ale u většiny ještě můžeme škody napravit. Učitelé nebudou nadšení, ale dejme jim za ten měsíc navíc trojnásobnou mzdu. Zaslouží si to a nakonec se to vyplatí nám všem.

Jednu užitečnou věc můžeme udělat ještě dnes. Moc prosím, zastavme hned testování a karantény ve školách. Omikron dostaneme nakonec všichni. Přeplnění nemocnic už nehrozí ani v katastrofickém scénáři. Tempo očkování je hlemýždí. Zplošťování křivky nákazy už tedy nemá žádný smysl. Opatření ve školách dnes nemají vědecký základ, jsou to jen marketingové nástroje hygienických stanic. Chceme-li mermomocí ukázat, že bojujeme s větrnými mlýny, dělejme to ve firmách. Dětem jsme už ublížili dost.


ČNB mohla inflaci srazit už v září posílením koruny

Debata o způsobu snižování současné inflace a využití bohatých devizových rezerv České národní banky pokračuje. Ekonom Tomáš Havránek ve svém komentáři pro E15.cz tvrdí, že centrální banka investuje do akcií málo a už v září mohla téměř okamžitě snížit inflační tlaky okamžitým posílením koruny.

Doporučuji všem, kteří četli rozhovor se mnou v deníku E15, aby si přečetli také odpověď ČNB. Odpověď brilantně připravili šéfové klíčových sekcí, které mají na starosti úrokové sazby (Petr Král) a devizové rezervy (Jan Schmidt). Jedná se o vůbec nejlepší ekonomické odborníky ve státních službách s mnohaletými zkušenostmi práce v ČNB. Jejich obhajoba inflačního cíle a konzervativního přístupu k alokaci rezerv je klíčovým, a ze strany ČNB oficiálně prvním příspěvkem do této debaty.

Práce obou kolegů si hluboce vážím. Trochu mě mrzí, že odpověď připomíná styl komunikace Sergeje Lavrova: my děláme všechno správně, vy lžete. Přitom je toho mnoho, za co můžeme ČNB pochválit. Dlouhá léta se dařilo držet inflaci kolem dvou procent. To sice není cenová stabilita, ale nám to zas tak nevadilo. Inflační bouři ČNB zpozorovala dříve než ostatní banky a mocně s ní bojuje. A devizové rezervy aspoň trochu investuje do akcií. Suma sumárum, ČNB funguje lépe než Fed a Evropská centrální banka a je s náskokem naší nejlepší veřejnou institucí.

Na druhou stranu pokud má ČNB pravdu (a já s ní souhlasím), že dnešní inflace je nejméně z poloviny domácího původu, není možné, aby loni dělala všechno správně. Dvouciferné inflaci nezabránila. Četl jsem spoustu vyjádření, jak všechno bude brzy fajn, ale jedna věc chybí – omluva. Není nutné, aby guvernér psal omluvné dopisy ministru financí, jak je zvykem v Anglii, ale sebereflexe pomůže věrohodnosti banky.

Namísto toho se dozvídáme, že oproti zbytku státní správy a většině ekonomiky budou platy v ČNB plně kompenzované o inflaci. Abych nebyl obviněn z používání interních informací (jež jsou mezi analytiky známé), cituji jen guvernéra z rozhovoru pro Respekt: „[Kolektivní] smlouva má určité inflační pojistky a de facto zaručuje úroveň reálných mezd. V tomto ohledu nemusíme korigovat nic. Naši zaměstnanci jsou spokojení, jak to jejich vyjednávači dobře odhadli.“

Zaměstnanci ČNB jsou spokojeni, nicméně inflace odráží jejich práci, plnění ústavního mandátu cenové stability. Není vhodné, aby ČNB byla od dvouciferné inflace odstíněna, zatímco reálné platy třeba učitelů strmě klesnou. Pozor: ano, v ČNB si lidé zaslouží vyšší platy, všem se nám to vyplatí, ale ne tímto způsobem. Mzdová indexace je něco, před čím ČNB správně varuje a co nám může inflaci zabetonovat. Neznám jinou centrální banku, která by měla mzdy indexované.

V rozhovoru pro deník E15 jsme rozebírali dva hlavní body. Zaprvé cenová stabilita není inflace. Zadruhé devizové rezervy jsou k ničemu, pokud je nepoužíváme ani pro snížení inflace, ani pro výnos. Co se týče inflačního cíle, Petr Král ho obhajuje trojmo: měřená inflace je nadhodnocená, mzdy jsou rigidní, deflace katastrofa. O. k., ale od roku 1990 bylo publikováno přes dvě stě vědeckých studií, které porovnávají náklady a výnosy inflace. A těch nákladů a výnosů (vedle těch tří výnosů výše) je přes dvacet. Nevejde se nám sem rozbor literatury, ale průměrný odhad ideální inflace je skoro přesně nula.

Ohledně devizových rezerv Petr Král argumentuje, že je lze použít jen proti deflaci, ne proti inflaci, protože tehdy můžeme vždy zvedat sazby. Musím se přiznat, že nerozumím. V září byla ČNB v situaci, kdy mohla inflaci rychle srazit posílením koruny. Místo toho měnovou politiku utahovala výlučně pomocí úroků s účinkem, na který si počkáme roky. Kurz posílil až v lednu, už nezabrání dvouciferné inflaci. Nechápu, proč pro plnění ústavního cíle nepoužít všechny nástroje. Zvlášť kdyby se de facto jednalo o neutralizaci intervencí minulých. Je to jako snižování bilance Fedu po předchozím kvantitativním uvolňování.

Jan Schmidt argumentuje, že takové použití rezerv je v rozporu s jejich investicí do akcií. To je pravda, prodej eur vytvoří ČNB (a tedy nám všem) gigantickou ztrátu. Jenže cenová stabilita je ústavní úkol, ČNB ho plnit musí bez ohledu na výsledovku. Až potom přichází na řadu výnos. Jan Schmidt říká, že ČNB už má akcií zhruba tolik jako Švýcarská centrální banka. Nerozumím porovnání poměru v celých rezervách (Švýcaři) a „investiční tranši“ (ČNB). Že přístup Švýcarů je velmi odlišný, nejlépe ukazuje porovnání výnosu za poslední dva roky, pro něž máme data: kdyby ČNB investovala jako Švýcaři, vydělala by 300 miliard korun navíc.

K čemu tedy rezervy máme? Nepoužili jsme je na podporu koruny ve finanční krizi ani na začátku pandemie, kdy měna strmě padala. To byly největší šoky, jaké si můžeme s ohledem na desítky let historie finančních trhů představit. Nepoužili jsme rezervy proti inflaci, která je podle některých měřítek (třeba jádrová inflace) nejvyšší v historii měření. A nepoužíváme rezervy ani k tomu, aby nám vydělávaly. Investice rezerv do akcií samozřejmě nevylučuje jejich použití v nouzi, která nastane jednou za desítky let – akcie jsou dnes stejně likvidní jako dluhopisy. Termín „likviditní tranše“ nedává smysl.

Přístup ČNB je příliš opatrný, což může mít větší náklady než zbrklost. Dokládá to i výklad kolegy Schmidta: kdyby měla ČNB povinnost starat se o rezervy s péčí řádného hospodáře, musela by se prý vyvarovat ztrát v každém jednotlivém roce. Taková interpretace odráží myšlení instituce, jež se ze všeho nejvíc bojí odpovědnosti za ztráty. Útvar spravující rezervy se jmenuje „sekce řízení rizik“, což mluví za vše. Řízení rizika je nutné, ale musí mu oponovat důraz na výnos. ČNB má luxus, kterým nedisponuje nikdo z nás: nekonečný investiční horizont. Krátkodobá rizika může ignorovat.

ČNB musí rezervy investovat hlavně proto, že jí to umožní plnit ústavní mandát cenové stability. Proč? Náš stát zatím sice není extrémně zadlužený, ale ještě za našich životů bude. Už teď nelze, aby ČNB zvýšila sazby v boji proti extrémní inflaci na 20 procent jako Fed v roce 1980 – stát by nedokázal obsluhovat dluh. Státní bankrot je horší než inflace, takže ho ČNB nedopustí. Pokud tedy rezervy nezainvestuje do akcií a v ročních dividendách státu nespustí autopilot (třeba pět procent průměrné hodnoty rezerv za posledních pět let), bude se nejen každý rok řešit, kolik peněz odvede. Hlavně ČNB nebude moci v nouzi proti inflaci bojovat. V této situaci je dnes Evropská centrální banka.

Odpověď ČNB také obsahuje řadu údajů a tvrzení, které zde není prostor rozebírat. Namátkou třeba: singapurský fond GIC prý investuje do akcií jen 32 procent aktiv. Jsou si tím kolegové jistí? Podle aktuální výroční zprávy dosahuje alokace do akcií dlouhodobě 45 až 65 procent. Norský fond má v akciích dokonce 70 procent. Odvážné je tvrzení „návrh investovat do akcií 50 procent devizových rezerv [v ČNB] nikdy nepadl“. No, uvidíme příští rok po zveřejnění materiálů z roku 2017. Rád také přijmu nabízené pozvání a proberu osobně, co je možné změnit.

Konečně o obou klíčových otázkách, tedy inflačním cíli a správě devizových rezerv, vedeme debatu. Hluboce věřím, že naší zemi prospěje, když se nadobro zbavíme inflace a postupně investujeme polovinu rezerv do posílení koruny, zbytek do akcií. Můj postoj se bude většině kolegů zdát radikální, navíc se mohu mýlit. Na druhou stranu je jasné, že status quo selhal. Třeba se alespoň podaří prosadit garanci dvouprocentní inflace v průměru, tedy abychom odstranili nejistotu ohledně budoucí hodnoty peněz. Třeba ČNB nakonec prodá alespoň 30 miliard eur a postupně dosáhne na alespoň třicetiprocentní podíl akcií ve zbývajícím portfoliu.

Profesor ekonomie na Univerzitě Karlově, výzkumník v Centru analýz hospodářské politiky (Londýn) a Centru inovací meta-výzkumu (Stanford). Exporadce bankovní rady, tehdejšího viceguvernéra i nynějšího guvernéra České národní banky, kde pracoval 10 let. Zahraniční vědci a mezinárodní instituce jeho výzkum používají nejčastěji z českých ekonomů. V roce 2020 působil jako historicky první zástupce ČR za ekonomii a finance v hodnocení Evropské výzkumné rady.


ČNB by měla prodat miliardy eur a více investovat do akcií

Česká národní banka je v krocení inflace málo odvážná. S růstem úrokových sazeb by měla postupně vyprodávat eura nakoupená během devizových intervencí a mnohem aktivněji investovat rezervy do akcií podobně jako švýcarská centrální banka. Tvrdí to nejcitovanější český ekonom současnosti Tomáš Havránek. „Pokud by ČNB investovala jako Švýcaři, jen za dva roky by vydělala 300 miliard korun navíc,” říká profesor Institutu ekonomických studií FSV UK. Vzhledem k tomu, že zisk ČNB je ze zákona součástí státního rozpočtu, stát by mohl díky tomu snižovat svůj dluh.

Nakolik je současná inflace způsobená domácími vlivy?

To je dobrá otázka. Já Vám dám taky jednu: Pokud by inflace byla převážně dovezená, proč ji mají Švýcaři pořád kolem jednoho procenta, zatímco my šplháme k deseti?

Není to tím, že jsme víc otevřená ekonomika?

Švýcarsko je také otevřená ekonomika. Dnešní inflace se často zdůvodňuje dodavatelskými problémy, ucpanými přístavy. Ucpané přístavy zdraží třeba dovážené televize, ale pokud si koupíte dražší televizi, máte méně peněz mimo jiné na obědy v restauraci. Poptávka po meníčkách by tedy měla klesat, i jejich ceny by měly klesat. Ale my vidíme zdražování všeho. I můj masér zdražil, přitom jeho hlavním vstupem je jeho čas. Takže inflace má převážně domácí zdroje, které jsou dva. Zaprvé levné peníze, tedy nízké úrokové sazby. A zadruhé vrtulníkové peníze. Během pandemie dostávali lidé a firmy peníze za to, že nic nedělali. A tak dnes mnohem víc peněz než dřív honí stejné nebo menší množství zboží a služeb.

Zmínil jste takzvané peníze z vrtulníku. Měli jsme jinou možnost, jak přečkat covidovou pandemii, než ty peníze lidem rozdat?

V té době se možná nic jiného dělat nedalo. Ale v řadě zemí, například u nás či v USA, se pod covidové výdaje skryla spousta dalších, které byly spíše úplatky skupinám obyvatelstva, často předvolebního charakteru. Takže šlo o fiskální expanzi odůvodněnou covidem, která určitě nebyla nutná v celé výši.

Dalším současným sporem o inflaci je, jestli je dočasná, nebo trvalá. Na které straně stojíte vy?

To je spíš otázka psychologie než ekonomie. Setrvačnost inflace závisí na psychologii. Když se o ní stále mluví, tak ji všichni čekáme a promítáme ji i do svých mzdových požadavků. Firmy zvyšují ceny a zákazníci to přijmou. Většina z nás už čeká dvojciferné hodnoty, tedy pádivou inflaci. ČNB doufá, že za dva až tři měsíce přijde prudký zlom. Tohle už ale centrální banky říkají od loňského jara, že se blíží zlom, a přitom inflace stále graduje.

Stát hned tak peníze od ČNB neuvidí. Napřed musíme uhradit ztráty, říká guvernér Rusnok Očima guvernéra ČNB loni několikrát za sebou zvyšovala úrokové sazby. Jaká bude setrvačnost těchto kroků a kdy nám díky nim inflace klesne?

ČNB tvrdí, že setrvačnost je rok, rok a půl. Vědecká literatura počítá spíše se dvěma nebo třemi lety. Mluvíme tady o mechanickém dopadu, tedy že firmy mají dražší úvěry, méně investují, lidé více spoří a tak dále. Ale to prudké zvýšení sazeb byl hlavně marketingový signál, že ČNB nebude inflaci tolerovat. Takže může zapůsobit na psychologii hned, což je to, o co ČNB jde. Pozor ale, že zvýšení sazeb negativně dopadne především na domácnosti, zejména skrze hypotéky. Ne tolik už na firmy, které si mohou vzít stále levné úvěry v eurech a proti silnější koruně se mohou výhodně zajistit na forwardech. Existuje nástroj boje proti inflaci, který náklady rozloží více mezi lidi a firmy a zároveň působí rychle psychologicky i mechanicky. Tím nástrojem je posílení koruny. K tomu trochu dochází až teď v lednu.

Samozřejmě nelze prodat najednou všechna eura, která ČNB nakoupila během intervencí proti koruně. ČNB teď má přes 150 miliard eur. Kdyby je pustila na trh, koruna posílí tak dramaticky, že způsobí recesi. Ale v roce 2013 ČNB intervenovala proti deflaci, při tom subvencovala exportéry. Pokud se chová symetricky, měla by teď intervence aspoň z části odmazat a eura prodat. Už od září měla verbálně hrozit prodejem eur, koruna by pak posílila mnohem dříve. To by zamezilo dvojciferné inflaci. Ideálně měla ČNB vyhlásit, že každý měsíc prodá jedno procento z rezerv a bude to tak dělat čtyři roky. Zbylou polovinu rezerv bych investoval podobně jako Švýcaři, Singapurci či Norové.

Hlavně do akcií, trochu do zahraničních nemovitostí. Pokud by ČNB investovala jako Švýcaři, jen za dva roky by vydělala 300 miliard korun navíc. A to jsou Švýcaři ještě hodně konzervativní, i tak ale mají víc akcií a dluhopisů s delší splatností. V ČNB bohužel stále panuje z investování strach, protože akcie kolísají. Krátkodobě můžete prodělat, ale dlouhodobě jste vždy v plusu. Poradci dokonce v roce 2017 radili bankovní radě investovat polovinu rezerv po vzoru Singapuru, to by od té doby vydělalo bilion.

Proč tu ochotu k investování ČNB nemá? Souvisí to nějak s politikou?

Oni vydělají bilion a nikdo je za to nepochválí. Ale prodělají dočasně sto miliard, což se může stát, a hned jsou fotky guvernérova domu v Blesku. Takže je tam velká averze k riziku. Oni si technokratickým doublespeakem odůvodní, že rezervy navždy potřebují na běžném účtu. Ale k čemu ty rezervy máme, když je neinvestujeme do výnosu ani do cenové stability? Navíc těch 150 miliard eur spravuje v ČNB sedm lidí, kteří mají plat 60 tisíc. Teď si to spočítejte, jestli se nám to vyplatí. Je to takový český haléřový management. Ušetříte statisíce na platech, ale že ročně přijdete o stamiliardy, to už nikoho nezajímá. Mimochodem, ve státní správě jsou platy zmrazené. Ale v ČNB platy rostou vzorečkem tři procenta plus inflace. Takže letos bude v ČNB rekordní růst platů. To je, jako kdyby policista měl vyšší odměny za vyšší počet vražd ve svém okrsku. Já navrhuji vzoreček deset procent mínus inflace. To byste pak viděl cenovou stabilitu.

David Navrátil: ČNB je jako kuchař, který zapomněl na vlastní kuchařku Názory a analýzy Tak to bychom měli vyřešenou cenovou stabilitu. Ale jak donutit ČNB, aby rezervy investovala?

Mohli bychom dát do zákona o ČNB, aby se o rezervy starala s péčí řádného hospodáře. Bankovní rada by se tedy musela chovat k rezervám jako k vlastním penězům. Ale ono stačí vytvořit povědomí ve společnosti, že by ČNB měla rezervy investovat a nikdo ji za to neukřižuje. Navíc, a to bych zdůraznil, investovat musí hlavně kvůli mandátu cenové stability. Ze zákona automaticky převádí zisk do státního rozpočtu. No a státní finance jsou teď na cestě ke katastrofě. Kdyby náhodou přišla extrémní inflace, tak ČNB nemůže zvýšit sazby třeba na 20 procent jako Fed v roce 1980, protože by stát kvůli dražší obsluze dluhu zkrachoval. Pokud ČNB investuje rezervy, bude moci do budoucna proti inflaci bojovat razantněji.

Vy jste zastáncem průměrné nulové inflace v dlouhodobém měřítku. Ale není přece jen nějaká nízká míra inflace pro ekonomiku prospěšná?

Inflace má náklady a přínosy. Vědecké studie, které je od roku 1990 porovnávají, v průměru ukazují nulovou ideální inflaci. To je skutečná stabilita. Někdo může říct, že je to radikální změna, ale tohle prostě říká naše ústava. Tedy, že se ČNB má starat o cenovou stabilitu, ne dvouprocentní inflaci. Hlavně, současné inflační cílování neopravuje svoje chyby. Letos bude inflace kolem osmi procent, ale další roky se ČNB bude snažit zase o plus dvě procenta, ne třeba plus jedno procento během pár let, abychom měli ty dvě procenta v průměru. Takže vůbec nevíme, jaká bude hodnota peněz za deset let. Proto je nelogické spořit. Když máte volné peníze, dáte je raději do nemovitostí. Tím inflační cílování vytváří bubliny, které hasíme přísnějšími podmínkami pro hypotéky. A přitom by stačilo pečovat o skutečnou cenovou stabilitu.

Ale pokud bychom neměli inflaci, měli bychom zřejmě i nulové úroky a zároveň by lidé neinvestovali své peníze třeba do nemovitostí, což by podvazovalo hospodářský růst, ne?

Ano, pokud máte nižší inflaci, máte krátkodobě nižší růst. Krocení inflace vždy bolí. Ale dlouhodobě je efekt inflace na růst maličký. Silnější vliv má nejistota ohledně hodnoty peněz, která škodí firmám i lidem. Kdybychom znali hodnotu peněz za deset let, nejistotu bychom smazali, ekonomice bychom pomohli. Švýcaři mají teď zhruba stejnou cenovou hladinu jako v roce 2008. A švýcarská ekonomika se vyvíjí minimálně tak dobře jako třeba německá či švédská, tedy růst cenovou stabilitou netrpí.

Hovoříte o silném vlivu koruny na cenovou stabilitu v Česku. Je koruna pro nás stále nezbytná?

Vždy jsem byl příznivcem společné evropské měny. Na cestování je skvělá. Ale z jejího přijetí v Česku jsem čím dál méně nadšený. Evropská centrální banka (ECB) nemůže kvůli inflaci zvýšit sazby ani na čtyři procenta. Kdyby to udělala, krachne zadlužená Itálie. Když krachne Itálie, končí celý projekt eura. A ECB ani nemůže významněji posilovat svou měnu, což ČNB může. Takže teď Evropa nemůže proti inflaci dělat nic, pokud inflace sama nezmizí.

Nová Fialova vláda často mluví o šetření a škrtání výdajů. Je teď vhodný čas na utažení opasků?

Ano, poptávka je natolik naboostovaná, že je nutné pro obnovení rovnováhy ji významně utlumit. Je to nutná věc, která bude bolet a tuto vládu poškodí. Ale je to třeba udělat.

Hýříte nápady, jak současnou situaci změnit. Nechcete se vrátit do ČNB? Třeba tentokrát jako nový člen bankovní rady?

No nevím, bydlím v Litomyšli a mám čtyři malé děti. Kdyby byla poptávka po někom v mém věku, tak lepší akademické publikace mají Filip Matějka a Jaroslav Borovička. Finančním trhům zase lépe rozumí Jakub Seidler. Letos máme štěstí v neštěstí, že budeme mít nového guvernéra a většinu bankovní rady. Dělat změny je nejsnazší, když začínáte a je krize. Vladimír Dlouhý, o kterém se mluví, je výborný kandidát. Pamatuji si na něj jako na brilantního přednášecího na Univerzitě Karlově. Věřím, že máme šanci na skutečnou cenovou stabilitu, nebo aspoň garanci dvouprocentní inflace v dlouhodobém průměru.

Narodil se v Litomyšli, kde dodnes žije. Vystudoval ekonomii na Institutu ekonomických studií Univerzity Karlovy, přičemž rok strávil také studiem na Helsinské univerzitě. V roce 2014 krátce pracoval na Kalifornské Univerzitě v Berkeley, kde se podílel na studii odhadující společenské náklady emisí oxidu uhličitého. Mezi lety 2009 a 2019 pracoval v České národní bance. V období 2016 až 2018 působil jako poradce viceguvernéra Mojmíra Hampla. Dohromady je spoluautorem více než 50 publikací v mezinárodních impaktovaných časopisech, a to zejména v oblastech měnové ekonomie, mezinárodního obchodu a ekonomiky energetiky. Podle mezinárodní databáze RePEc je v současné době nejcitovanějším a nejlépe publikujícím českým ekonomem těsně před Janem Švejnarem. V roce 2021 byl prezidentem republiky jmenován profesorem.


Jak zkrotit inflaci? Přišel čas odčinit intervence proti koruně

ČNB šponuje úrokové sazby s vervou, nad níž žasne ekonomický svět. Koruna přesto posílila mnohem méně, než podle modelů a předchozí praxe měla. Důvodem je trvající deformace trhu, kterou způsobily intervence z let 2013 až 2017. V roce 2022 bude ČNB muset dříve nakoupená eura prodávat, aby deformaci narovnala a srazila inflaci skrze silnější korunu. Exportéři se proti tomu stále mohou výhodně zajistit, třeba přes dvouleté forwardy v kurzu 27 korun za euro.

Úloha devizových rezerv, jak říká sama ČNB, je dvojí. Zaprvé, mají pomáhat plnit ústavní cíl cenové stability. Zadruhé, když už je rezerv tolik, že pro plnění cíle potřeba nejsou, slouží jako zdroj výnosu. Koruna nevydělaná investicí rezerv je koruna ztracená pro Českou republiku. Bohužel v současné době rezervy příliš neplní ani jeden z těchto úkolů.

Co víc, centrální banka stále skrytě intervenuje proti koruně. Objem nakoupených eur se za rok 2021 zvýšil o 15 miliard, které odráží tok fondů z EU. ČNB za tato eura vytváří nové koruny, čímž pomáhá držet kurz na slabších hodnotách. Pochvalme bankovní radu, že odklepla prodej výnosů rezerv. Ovšem kvůli přespříliš opatrnému přístupu k investování jsou výnosy mizivé a efekt skrytých intervencí nepřeváží.

Kdy byla cenová stabilita porušena víc než teď? Jistě ne v roce 2013, kdy ČNB intervenovala proti koruně kvůli hrozbě půlprocentní deflace. Celkový nárůst cen za roky 2021 a 2022 s jistotou dosáhne dvouciferné procentuální hodnoty. Ceny se zpět nevrátí, stabilita chybí. Zvyšování úroků je nutné, ale všichni víme, že kladné sazby po odečtení inflace ČNB doručit nemůže. Úroky nad sedm procent by přivedly řadu dlužníků, včetně státu, do existenčních problémů.

Jenže dokud jsou reálné sazby takhle záporné, ČNB nás těžko přiměje spořit. Těžko zlomí naše očekávání, že inflace přetrvá. Může ale začít prodávat eura a nakupovat koruny, čímž rychle zlevní dovážené zboží včetně energií. Času není nazbyt a psychologický efekt šokového růstu sazeb se vyčerpal. Nehledě na to, že v cenách se „hiky“ plně projeví až za dva roky. Odčinění intervencí se nabízí, tak proč o něm ČNB ani nemluví? Roli zřejmě hraje dopad do výsledovky.

ČNB nakupovala eura za 27 korun, dnes by je prodala pod 25. I částečným (třeba polovičním a postupným) vynulováním intervencí tak realizuje gigantickou ztrátu, kterou nakonec zaplatíme my, daňoví poplatníci. Je to škoda, tyhle rezervy mohly živit i naše vnoučata skrze dividendy ze zahraničí. Ale když ČNB do akcií investuje málo a blížíme se pádivé inflaci, nelze než ztrátu skousnout a plnit ústavní povinnost všemi nástroji. Rezervy jsou k ničemu, pokud je nikdy nepoužijeme.


Okolí zámku může být zase krásné

Vzpomínám na rybníček se strouhou v zámecké zahradě, který nám v dětství byl zdrojem velké radosti. Stavěli jsme mlýnky, chytali žáby a čolky. Teď už do zahrady moc nechodím, protože mě bolí pohled na sterilní laminátová koryta, jež přírodu pohřbila. Trápí mě dívat se na zfušovanou předělávku zámecké zdi a kamiony, které denně po stovkách rachotí pár kroků od památky UNESCO.

Je prima, že se před lety podařilo sehnat gigantickou dotaci na přebudování návrší. Snad bylo tehdy peněz až moc, tak se bouraly věci, co přestavbu nepotřebovaly. Něco dopadlo parádně: klášter je úchvatný, muzeum úžasné a středověká brána uchovaná v útrobách impozantní. Skvělé je zámecké bludiště a nejlepší bylo dětské hřiště u zámku.

Jak už to bývá, jiné věci se nepovedly. Od přestavby už uteklo dost vody, abychom je napravili bez vracení dotace. Chybí zeleň u muzea. Souhlasím také s Národním památkovým ústavem (NPÚ), že laminátové experimenty u památky UNESCO nemají co dělat. Upřímně obdivuji výmluvnost a drzost architekta, který o nich dokázal přesvědčit celou Radu. Je to ale jako z pohádky Císařovy nové šaty. Najde se v Litomyšli jeden, komu se laminátová úprava líbí a je ochoten se pod ten názor podepsat?

Podobně má NPÚ pravdu, že kamiony na Zámecké ničí pivovar, zámek a celé návrší. Zákaz tranzitu nejde vynutit, navíc neplatí pro kamiony ze Třebové do Prahy. Obchvat nabízený krajem a státem jsme v Litomyšli odmítli, tak co s tím? Provizorní řešení je váha automaticky rozesílající pokuty, leč instalace je v nedohlednu. Aby k něčemu byla, musíme zakázat tranzit nad 6 tun a úplně stopnout kamiony nad 12 tun. Kontejnerové kamiony ke škole a zámku zkrátka nepatří a často se v zatáčce ani nevytočí.

Na druhou stranu NPÚ ošklivě nezvládlo přestavbu zámecké zdi, tady měli pravdu úředníci města. Suma sumárum: okolí zámku by hrozně prospělo, kdyby se město a NPÚ vždy snažily najít konsensus a netlačily své řešení přes odpor druhého. Zkušenosti ukazují, že rozhodnutí nelze nechat jen na odborných komisích. Možnosti úředníků protestovat jsou omezené a sami nemají autoritu volených představitelů. Dělejme u zásadních otázek, jako je tahle, příště referendum. Nezávazné, ať nakonec rozhodne Rada, ale zabrání to průšvihům: císařovy nové šaty si přes odhlasovaný odpor města troufne prosazovat málokdo. Přiblížíme se původnímu pojetí demokracie, jak se zrodila ve starých Aténách; Litomyšl je na to malá dost. Stačí spojit referendum s prezidentskými nebo parlamentními volbami, kam chodíme všichni. Nenechme to takhle. Bude ještě potřeba hodně práce a peněz, ale naděje na krásný a klidný zámecký park žije.