Inflaci můžeme úplně zrušit, je neústavní

Stále zrychlující se inflace trápí momentálně všechny. Podle ekonoma Tomáše Havránka selhal systém cílování inflace, podle kterého postupuje mimo jiné i Česká národní banka. Podle něj nastává ideální čas na změnu a je možné se inflace úplně zbavit. „Příležitosti můžeme využít, nebo můžeme nechat inflaci vystoupat v příštím roce až na dvojciferné hodnoty,“ míní Havránek v rozhovoru pro iDNES.cz

Tomáš Havránek, profesor na Univerzitě Karlově a nejcitovanější český ekonom v zahraničí, pracoval v České národní bance deset let i jako poradce viceguvernéra. Teď přichází s nápadem, který by podle něj české ekonomice mohl ulevit od neustálého zdražování.

Platíme stamiliony v platech nejlepším ekonomům v zemi, aby nám tu kladnou inflaci, tedy znehodnocení koruny, doručili. Současná krize ukazuje v plné nahotě, že je to neudržitelné.

Vysoká inflace je jedním z hlavních současných ekonomických problémů. To ovšem neznamená, že deflace je něco pozitivního. Můžete v úvodu vysvětlit, proč?

Deflace, tedy pokles průměrných cen, je spojena se dvěma hlavními problémy. Pokud je recese, deflace nás motivuje k tomu, abychom nekupovali zboží a služby teď, ale počkali si, až zlevní. Krizi tedy ještě prohlubuje. To však platí pouze v případě, pokud očekáváme, že deflace bude setrvalá. Pokud by měla být dočasná, naše chování zase příliš neovlivní. Problémem je tedy setrvalá deflace.

Deflace také ztěžuje splácení dluhů. Pokud má člověk hypotéku pět milionů a deflace bude 50 procent, znamenalo by to, že průměrné ceny budou z roku na rok poloviční a hodnota koruny se zdvojnásobí. Takže z dluhu ve výši pěti milionů by se najednou stal dluh ve výši deseti milionů, který se reálně bude daleko hůře splácet.

Pokud deflace trvá pár měsíců nebo rok, tak to prakticky žádný problém nepředstavuje. Bankéři však s hrůzou vzpomínají na Velkou depresi ve třicátých letech. Důsledkem Velké deprese byla mimo jiné setrvalá deflace a ceny klesaly několik let v řadě, dohromady o desítky procentních bodů, což prohlubovalo krizi. Po takové zkušenosti se centrální bankéři deflace bojí. Ale kromě této jedné epizody, kterou však centrální banky způsobily samy svou neschopností smysluplně reagovat, jsme nikdy problém s deflací neměli.

Navíc teď víme, že ten problém ani mít nemůžeme. V covidové krizi se ukázalo, že peníze z vrtulníku fungují. Lidé a firmy dostávali peníze za to, že nic nedělali, a inflace přišla. A mnohem vyšší, než kdokoli čekal. Takže kdyby se náhodou stalo, že budeme v krizi a deflaci a nebude stačit snižování úroků, vláda a centrální banka vždycky sáhnou k penězům z vrtulníku. Ať chceme, nebo ne. Lidi to vědí, takže žádnou deflaci čekat nebudou, tudíž ani žádná deflační spirála nemůže nastat. Paradoxně by tak ani ty peníze z vrtulníku nakonec potřeba nebyly, kdyby nám šlo jen o cenovou stabilitu. Ale je to jasný argument, proč se deflace bát nemusíme a proč ji centrální banka vždycky může vynulovat, jak už říkal Milton Friedman.

Cílem České národní banky je už od roku 2010 dvouprocentní inflace. Proč zrovna dvě procenta?

Dvouprocentní inflační cíl je zvyklost, která určitým způsobem funguje třicet let, a začala víceméně náhodou. Číslo nevzniklo tak, že by se sešlo sto nejlepších ekonomů na světě a dohodli se, že právě toto je to zlaté číslo, které nám pomůže mít dobrý život a dokonalou ekonomiku. Kolem roku 1989 zmínil guvernér novozélandské centrální banky, že dvě procenta je docela dobrý cíl. Od té doby jej začala používat novozélandská centrální banka, kanadská centrální banka a další. Číslo tady zůstalo, ačkoliv za ním není žádný rigorózní základ. Je bezpečně nad nulou, takže obavy z deflace – ať už jsou rozumné, nebo ne – to trochu mírní. A zároveň není ani příliš vysoké, aby si toho člověk z roku na rok významně všímal, pokud se daří ten cíl plnit, což se teď ošklivě nedaří.

Ptala jsem se především proto, jelikož jste pro Hospodářské noviny zmínil, že inflaci vůbec mít nemusíme. Je podle vás tedy ideální, aby míra inflace byla nula?

Tady bych vysvětlil tři věci. Zaprvé, hlavní povinností centrální banky podle ústavy je péče o cenovou stabilitu. Definovat cenovou stabilitu jako kladnou inflaci je hodně odvážné. Za roky 2021 a 2022 se ceny dohromady zvýší zhruba o 20 procent, tedy hodnota koruny poklesne o pětinu. ČNB se však v roce 2023 nebude snažit snížit ceny o 20 procent, bude se snažit znovu o plus dvě procenta. To takzvaně dočasné zvýšení cen nám už nikdy nikdo nevrátí.

Nejen já, ale i řada dalších ekonomů tady vidí jasný rozpor s ústavou. Ekonomové centrální banky si to samozřejmě nemohou dovolit říct navenek, podobně jako si to nemohou dovolit ekonomové komerčních bank, kam může centrální banka kdykoli za trest poslat kontrolu. Zadruhé, existuje 222 vědeckých studií od roku 1990, které zkoumají a počítají, jaká míra inflace je ta správná, zdravá pro ekonomiku. A průměrný odhad je nula. A třetí věc je selský rozum. Koruna funguje jako měřítko hodnoty peněz, stejně jako metr měří vzdálenost. Kdybychom definici metru zkracovali jeden rok o dva centimetry, další rok o pět a potom o jeden, způsobilo by to zmatek. Stejně je to s hodnotou peněz. Měla by býtstabilitní.

Vrátit se k tomu, co fungovalo celou historii naší civilizace, tisíce let, až zhruba do roku 1933, kdy skončil zlatý standard. Každoroční inflace je nová věc, trvá necelých sto let. Z hlediska lidstva je to něco úplně nového a nepřirozeného. Ano, občas byla inflace krátkodobá, třeba v 16. století po objevení Ameriky se do Evropy převalila spousta zlata a stříbra, což způsobilo snížení hodnoty měny, která byla založena na stříbru a zlatu. Samozřejmě také v historii, zejména během válek, se řada králů snažila měnu znehodnotit a při ražbě do mincí přidávali méně zlata a stříbra, zbytek si nechali, aby mohli lépe financovat například válečné výdaje. To však byly spíše výjimečné věci, které byly vždy považované za něco nepřirozeného či nesprávného. Žádná pravidelná každoroční inflace neexistovala. Ceny v roce 1914 byly v průměru stejné jako v roce 1815. Nešlo přitom o období úpadku, naopak. Ekonomika tehdy rostla rychleji než dnes. Zadlužení státu bylo minimální a nezvyšovalo se.

Opravdu si nikdy lidé během historie na zdražování nestěžovali?

Ano, máte pravdu, stěžovali, ale inflace nikdy v historii nebyla programovým a oficiálním cílem vedení státu. Pokud k ní došlo, byla to buď náhoda, třeba příliv stříbra z nových dolů v Potosí. Nebo to byl podvod, jako v případě snižování objemu stříbra a zlata v mincích. Dnes platíme stamiliony v platech nejlepším ekonomům v zemi, aby nám tu kladnou inflaci, tedy znehodnocení koruny, doručili. Současná krize ukazuje v plné nahotě, že je to neudržitelné. Ke zlatému standardu, kdy peníze byly založené na zlatu, stříbru či jiných kovech, se už však vrátit nemůžeme. Můžeme však udělat něco lepšího.

Existují dva základní režimy moderní měnové politiky. První z nich je právě cílování inflace, kdy se centrální banka stále snaží o plus dvě procenta a neohlíží se na minulost. Druhý režim je cílování cenové hladiny, kdy opravujete předchozí chyby. Tedy když máte inflaci jednou plus dva, další rok se snažíte o minus dva. A já jsem pro tu druhou možnost. Můžeme hodnotu peněz přivázat nikoliv ke zlatu, ale k ceně průměrného zboží v ekonomice.

Průměrný sobotní nákup v supermarketu nás tak bude stát za třicet let stejně jako tuto sobotu. Takový krok centrální banka udělat může .

Nepůjde to samozřejmě z roku na rok, ale možné to je. Takový režim je intuitivní, stoprocentně v souladu s ústavou, v ekonomických modelech vychází lépe. Pokud přijdou obavy z deflace nebo inflace, nutí to centrální banku reagovat daleko silněji, aby spirálu zastavila a vrátila ceny v průměru zase zpátky na původní hladinu.

Funguje tento režim momentálně někde jinde na světě?

Posledních sto let nefunguje nikde. Během většiny lidské historie fungoval skoro všude, ve všech zemích, které měly měnu podloženou něčím, co je stabilní, třeba zlato nebo stříbro. Od Velké deprese ve 30. letech minulého století však všechny země cenovou stabilitu opustily. Nejblíže jsou jí Švýcaři. Pořád sice mají inflační cílování, ale nevadí jim, pokud je inflace nulová. Data za posledních deset let ukazují, že mají ceny stabilní. Někdy trochu vzrostou, někdy naopak klesnou, ale dlouhodobě jsou stabilní. To má dopad na to, že jejich měna je hodně silná, dlouhodobě posiluje protiinflačním měnám, jako je euro, dolar nebo česká koruna. Nedá se přitom říct, že by Švýcarsko ekonomicky trpělo tím, že mají cenovou stabilitu. Navíc ve Švýcarsku i v dnešních dnech, přes všechno to takzvaně celosvětové zdražování, je inflace pořád zhruba jedno procento.

Ale ČNB upozorňuje na to, že ekonomiky, jejichž měnové autority se snažily o nízkou inflaci v průměru jedno procento, jako je právěŠvýcarsko či Japonsko, se dostaly do deflačních problémů…

Samozřejmě, tohle tvrdí a patří to k rituálu centrálního bankovnictví. Když jsem v centrální bance pracoval já, říkal jsem to taky, protože to říkají všichni kolem a máte pak pocit, že to jinak být nemůže. Dám příklad. V roce 2017 jsem se zúčastnil setkání držitelů Nobelovy ceny za ekonomii v Lindau. Bylo tam 17 držitelů, takže opravdu ty nejlepší mozky v ekonomii. Ptali jsme se s manželkou, proč máme ve většině zemí inflační cíl dvě procenta. Nikdo z nich nevymyslel žádný důvod. Polovina z nich tvrdila, že to je také nesmysl, druhá polovina, že to je prostě zvyklost. Bylo to neveřejné, tak si mohli dovolit říct, co si doopravdy myslí.

Takže dvouprocentní inflační cíl je opravdu produkt skupinového myšlení, které je zakořeněné a nějakým způsobem jakžtakž funguje. Nebo fungoval. Je třeba dodat, že inflační cílování bylo reakcí na předchozí vysokou inflaci, kterou tehdy pomohlo trochu zkrotit. Za 30 let od té doby opravdu nepřišel velký průšvih ve spojitosti s inflací, ten nastal až teď. Proto si myslím, že právě tento strašlivý průšvih může konečně přinést změnu režimu. Nejen u nás, ale i v jiných vyspělých zemích. Česko by mohlo být průkopníkem, protože třeba takovou změnu prosadit v USA nebo eurozóně je hrozně těžké, tamější centrální banky jsou obrovské molochy a o cenovou stabilitu už jim příliš nejde, řeší klima, nerovnost a státní dluh.

Česko je navíc unikátní v tom, že běžný člověk není dlužníkem, ale věřitelem. To znamená, že většina lidí má více peněz uloženo v bance, než kolik si od banky půjčuje. Takže inflace nám škodí víc než ostatním zemím, jako je třeba Amerika nebo země eurozóny, kde je běžné být hodně zadlužený.

Můžete ještě přiblížit, jak by to bylo s cenami v případě takového režimu? Předpokládám, že vzhledem k tomu, že například na cenuovoce má vliv i počasí, není možné, aby byly fixní…

Přesně tak. Neznamenalo by to, že ovoce by stálo pořád stejně. Ceny ovoce, masa či aut by klidně mohly vzrůst o dvě procenta za rok či víc, něco jiného by zase zlevnilo. Bavíme se o stabilitě průměrných cen. Pokud by centrální banka konala svou povinnost, průměrné ceny by se zase vrátily následující roky zpátky. Nedocházelo by ke každoroční inflaci jako dnes. Aktuálně zdražuje vše a nevíme, kdy to skončí, nemáme žádný plán. Centrální banka, u nás ani v zahraničí, nedokáže teď nic věrohodně slíbit. Jen to, že se bude zdražovat pořád, což je to nešťastné inflační cílování.

Říkal jste, že nákup v supermarketu nás může stát stejně dneska i za třicet let. Pokud by například cena ovoce, masa a aut o dvě procenta za rok vzrostla, jak centrální banka zařídí, aby například klesla cena pečiva? Jde totiž o průměr, a pokud se ceny nějakého zboží zvýší, ostatní by měly poklesnout…

Rozumím otázce, ale je potřeba si uvědomit, že v inflačním cílování se taky centrální banka snaží o nějaké konkrétní tempo zdražování. Když má banka inflační cíl dvě procenta a ovoce zdraží o čtyři, tak bude vyjednávat s pekaři, aby zlevnili o dvě procenta? Logika je tedy stejná v cílování inflace i při skutečné cenové stabilitě, ale samozřejmě žádné vyjednávání s pekaři nutné není. Úkol centrální banky je, v ekonomické hantýrce, udržovat celkovou poptávku v souladu s celkovou nabídkou. Aby peněz, které používáme na nákup zboží a služeb, nebylo příliš mnoho nebo příliš málo v poměru k tomu, co firmy mohou vyrobit a nabídnout.

Když centrální banka dělá svoji práci špatně a dovolí, že v ekonomice je příliš mnoho peněz v poměru k tomu, co firmy mohou vyrobit, přijde inflace. Každá nezávislá centrální banka tak může doručit takovou průměrnou cenu, jakou chce. Samozřejmě ne hned, ale v horizontu několika let. Vemte si, že Rašín dokázal, aby několik let v řadě průměrné ceny rychle klesaly. To není něco, co bychom měli úplně obdivovat, protože by to dnes řadu lidí přivedlo do velkých problémů, ale možné to je a má to plně pod kontrolou guvernér centrální banky.

Centrální banka bude muset nějakým způsobem zasáhnout. Jaké nástroje by tedy měla použít? Umožňují nástroje centrální bankytakovou skutečně „jemnou práci“? Často její nástroje působí plošně…

V první řadě musí oznámit, že udělá všechno pro to, aby doručila cenovou stabilitu. Inflace závisí hodně na tom, jak my věříme centrální bance. Pokud si myslíme, že se bude stále snažit udržovat nějakou kladnou inflaci a nenapravovat epizody velké inflace, nemá velký smysl spořit. Narovinu řečeno, současný systém dělá ze střadatelů hlupáky. Inflace brzy bude 10 procent a k tomu vám centrální banka milostivě umožní úrok na spořicím účtu kolem 3 procent? To přece není žádné spoření, když za rok ze sta tisíc přijdete o sedm. Čili je nutné zvýšit úroky. Na druhou stranu je jasné, že příliš nad 6 procent úroky jít nemohou, protože by se spousta dlužníků, včetně našeho státu, dostala do existenčních problémů.

Řešení je posílení koruny přes prodej obrovských devizových rezerv, což rychle sníží inflaci. Dnes už víme, že intervence proti koruně byly chybou. Tedy ne v režimu cílování inflace, tam dávaly perfektní smysl, ale pokud jde o cenovou stabilitu, tak potřeba nebyly a zcela rozvrátily trh s korunou. Koruna teď neposiluje, přestože by podle všech modelů kvůli rozdílu úroků u nás a v eurozóně měla. ČNB má 150 miliard eur, polovinu klidně může prodat, aby posílila korunu. Tím stáhne z oběhu spoustu korun, sníží inflaci. A druhou polovinu rezerv by měla výnosně investovat po vzoru Švýcarů, Norů a Singapurců, aby trochu pomohla dlouhodobě snížit zadlužení vlády a byla svobodná ke zvyšovaní úroků v nouzi i nad těch 6 %. Jak získáme důvěru v centrální banku, že opravdu bude pečovat o cenovou stabilitu a opravovat svoje chyby, tak budeme víc spořit, inflace postupně klesne k nule a budou stačit normální úrokové sazby kolem tří procent.

Hovoří se o tom, že inflace, kterou momentálně zažíváme, je z velké části „dovezená“. Je vůbec možné v prostředí volného trhu cenyudržet stabilní? Nezavání to tržně plánovanou ekonomikou?

To je velmi dobře řečeno, protože centrální banka je opravdu jediný ostrov ryzího centrálního plánování v moderní tržní ekonomice. Tak tomu bylo, je a bude bez ohledu na to, jestli bude centrální banka cílovat inflaci nebo cenovou stabilitu. Centrální banka má totiž monopol na vydávání peněz, aspoň těch tištěných, a má monopol na stanovení základní ceny všech peněz, i elektronických, tedy úrokové sazby. Někdo se musí starat o to, aby hodnota peněz byla konstantní. Třeba bitcoin je fajn a žádný centrální plánovač ho nehlídá, ale právě proto jeho cena může létato desítky procent denně. Představte si, že platíte hypotéku v bitcoinu.

Skutečná cenová stabilita je lepší než zlatý standard nebo bitcoinový standard, protože pak hodnota koruny závisí na cenách průměrného zboží, nejen jednoho kovu nebo jednoho kusu sběratelských dat. Z tohoto pohledu by tedy centrální banka pořád byla centrálním plánovačem, ale nutně trpěným, podobně jako trpíme Mezinárodní úřad pro míry a váhy a nemáme stovky „svobodných“ kryptometrů s různou definicí, tak jako máme stovky svobodných kryptoměn.

A pokud je inflace skutečně dovezená, globální a nedá se s ní nic dělat, proč má Japonsko inflaci na nule a Švýcarsko u jedničky? Znovu opakuji, že průměrnou cenu v ekonomice má centrální banka plně pod kontrolou. Když se zmenší nabídka zboží kvůli problémům dodavatelských řetězců, centrální banka musí snížit poptávku po zboží tak, že zmenší množství peněz a zvýší jejich cenu. Takže není pravda, že centrální banka nemůže mírnit nabídkovou inflaci.

Na druhou stranu jsou často v literatuře zmiňována i jistá pozitiva inflace, například pokud je mírná a stabilní, ekonomice to pomáhá…

Ano, někdo to tvrdí, aby se odůvodnily inflační cíle centrálních bank, které jinak nemají vědecký základ. Jde o skupinové myšlení, ale například taková těžká váha jako John Cochrane, exprezident Americké finanční asociace a jeden z největších ekonomů současnosti, říká, že je to nesmysl. Pokud je inflace mírná a vcelku stabilní, ničemu to příliš nevadí. Kdybychom věděli, že inflace do konce našeho života bude dvě procenta, tak s tím můžeme žít. Problém však je, že my nevíme, kdy přijde šok a inflace se zvýší kumulativně o dvacet procent za dva roky, aniž by to někdo potom opravil. Plánujte si pak na důchod nebo úspory na studia pro děti. Je otázkou, proč tu inflaci vůbec mít. Není žádná vědecká evidence o tom, že by nám krok z mírné a stabilní inflace na nulu v čemkoli uškodil. Přitom víme, že v mnohém to pomůže náš život zlepšit.

Někdy také zaznívají argumenty, že mírná a stabilní inflace motivuje zaměstnance k vyšší produktivitě práce….

Takový argument skrytě předpovídá, že člověk není schopen si v hlavě inflaci odečíst. Člověk ví, že pokud mu šéf přidá 8 procent a inflace je 8procent, reálně to není přidání. Nemyslím si, že lidé jsou tak hloupí a inflaci si neuvědomují. Inflaci vnímají, možná silněji, než jaká opravdu je. Podle mě člověk nebude pracovat víc, když se mu zvýší plat o pět procent a inflace mu „sežere“ osm. Naopak si myslím, že bude rozhořčený z toho, že má méně peněz, a nebude mít důvod pracovat usilovněji za reálně menší odměnu. Pokud mzda motivuje k práci, tak v reálném vyjádření, nikoli bez započítání inflace.

Existuje také určitý vztah mezi ekonomickým růstem a inflací. Všeobecně by mělo platit, že pokud dosahuje ekonomika ekonomického růstu, dochází také k růstu inflace. Pokud je ekonomika v poklesu, mělo by docházet i k poklesu inflace. Dosahovali bychom ekonomického růstu i v případě, pokud by inflace úplně zmizela?

Zmínil bych znovu Švýcarsko. Nemají inflaci už zhruba dvanáct let a nemají růst nijak nižší než zbytek Evropy. Pokud se zvýší inflace, krátkodobě to ekonomiku může povzbudit. Dlouhodobě to nicméně nemá žádný efekt na ekonomický růst. A jestli nějaký, tak záporný. Lidé nevědí, jakou hodnotu budou mít jejich peníze. Škodí to investování, inovacím i ekonomickému růstu, úplně stejně by tomu škodila deflace, pokud by byla trvalá a volatilní.

Kdo by měl tedy s nápadem přijít a snažit se jej prosadit?

Prezident, který v létě jmenuje nového guvernéra České národní banky. Myslím, že nastává unikátní šance takový krok udělat. Ukazuje se, že režim cílování inflace strašlivě selhal. Příležitosti můžeme využít, nebo můžeme nechat inflaci vystoupat až na dvojciferné hodnoty, to se klidně může stát. Během půl roku se také vymění pět ze sedmi členů bankovní rady, čili většina. A pokud nový guvernér bude chtít, může inflaci navždycky smazat. Dobrých kandidátů na guvernéra, kteří by mohli přinést cenovou stabilitu, je několik. Za mě vypadají v tomto ohledu nejnadějněji Vojtěch Benda, Jan Frait a Jakub Seidler. Tím nechci říct, že by plně souhlasili s tím, co říkám, ale vidím velkou šanci, že by zrovna oni takovou změnu byli schopni prosadit, kdyby chtěli.

Je to podle vás reálné? Kdy bychom se takové změny mohli dočkat?

Myslím, že nový režim by šel oznámit okamžitě, tedy s nějakým přechodným obdobím pro implementaci. Samozřejmě není reálné, abychom kompenzovali dvacetiprocentní inflaci za roky 2021 a 2022 stejnou deflací v roce 2023. Muselo by se na to jít pomalu. V prvním kroku by bylo nutné zvolit určitou cenovou hladinu. Vybrali bychom si tedy například tu z konce roku 2022, které bychom se chtěli držet navěky. Řekli bychom, že kompletní stability cen bychom chtěli dosáhnout do pěti let. Funkční období guvernéra trvá šest let, takže aby se to do té doby stihlo. Jde o zcela reálnou věc. Není s tím spojený žádný praktický, teoretický, ekonomický či právní problém, vše je možné udělat okamžitě. Jediný problém je politický, a to rozhodnout se pro takový krok. Díky momentální inflační bouři vidíme, že aktuálně nastavený systém nefunguje a je čas na změnu. Myslím, že to vnímá i prezident, který má toto rozhodnutí zcela v rukou.

Nepřepsaly by se s tímto krokem učebnice?

K přepisu učebnic dojde, i pokud bychom takový režim vůbec nezavedli, protože se opravdu ukázalo, že inflační cílování naprosto selhalo. Pokud bychom byli první zemí, která stabilitu cen věrohodně zavede, bylo by to báječné PR pro Českou republiku. Znamenalo by to mimo jiné i to, že česká koruna by se stala rezervní měnou pro velkou část světa. Byli bychom první zemí za sto let, která má stabilní hodnotu měny v tom smyslu, že se za ni dalo nakoupit stejné množství zboží dneska i za třicet let. Koruna by byla lepší než zlato. Proč kupovat zlato, jehož cena může kolísat? U české koruny by existovala naprostá jistota, že ochrání před inflací. Byl by to bezpečný přístav pro celý svět. Do učebnic by seto dostalo nepochybně. A guvernér, který by takový režim zavedl, by v nich nepochybně skončil také, stejně jako prezident, který to umožnil.

Inflace zrychluje, v listopadu dosáhla v meziročním srovnání šesti procent. Kdy to podle vás skončí?

Záleží na tom, zda se odhodláme ke změně, o které jsem hovořil. Pokud ne, tak se obávám, že inflace bude nad pěti procenty hodně dlouho. Problém už není v covidu či omezení nabídky, ale v tom, že o inflaci mluvíme, všichni o ní vědí a automaticky s ní počítají. Většina lidí očekává, že inflace bude kolem deseti procent v příštím roce, říkají si o zvýšení mzdy. Nutí to firmy odměny zvyšovat, mají vyšší náklady a musí zdražovat, aby náklady pokryly. Všichni s tím počítají, do ekonomiky se to zabuduje a je už úplně jedno, co inflaci primárně „roztočilo“. Pokud se očekávání nezlomí, tak inflace nezmizí. Takže v tomhle nejsem vůbec optimista, pokud nezrušíme inflační cílování a nezačneme se snažit o skutečnou cenovou stabilitu.

Profesor ekonomie na Univerzitě Karlově, výzkumník v Centru analýz hospodářské politiky (Londýn) a Centru inovací meta-výzkumu (Stanford). Exporadce bankovní rady, tehdejšího viceguvernéra i nynějšího guvernéra České národní banky, kde pracoval 10 let. Zahraniční vědci a mezinárodní instituce jeho výzkum používají nejčastěji z českých ekonomů. V roce 2020 působil jako historicky první zástupce ČR za ekonomii a finance v hodnocení Evropské výzkumné rady.


Éru levných peněz vystřídají roky šetření. Z inflační krize se ale neprošetříme, když zároveň neporosteme

Inflace jádrová, tedy očištěná o kolísavé položky typu benzin, poprvé od srpna 1998 přesahuje 6,5 %. Jenže úroková sazba ČNB tehdy byla 14,5 %, zato dnes je 2,75 %. Tolik jsme si zvykli na nulové úroky, že i růst na tuhle hladinku někomu přišel extrémní. Přitom nemusíte mít doktorát z ekonomie, abyste si dopočítali reálné sazby, na nichž ve skutečnosti záleží.

Inflace nezmizí sama. I šéf amerického Fedu uznal, že termín „dočasná“ expiroval. Slovy Johna Cochrana, exprezidenta Americké finanční asociace: centrální bankéři usnuli za volantem. Jelikož titul „guvernér“ pochází z řeckého kubernétes (kormidelník), trefnější je námořnická analogie. Jde ke cti Jiřího Rusnoka, že jako první guvernér ve vyspělém světě ledovec uzřel a kormidlo strhl. Příští rok poznáme, zda to stihl včas.

O dočasné inflaci mělo smysl mluvit na jaře. Vzrostou-li kvůli zablokovaným přístavům ceny televizí, zbude nám méně peněz na jiné věci. Poptávka po nich se sníží a jejich ceny klesnou. V praxi je proces pomalý a podražují nejen televize, takže dočasně vidíme vyšší průměrné ceny. Ale není možné, aby potíže dodavatelských řetězců zdražily všechno, jak pozorujeme od léta.

## Vrtulníkové peníze fungují

Zboží a služby kobercově podražují, protože chceme kupovat víc, než firmy mohou nabídnout. Kupujeme, protože máme peníze. Díky nízkým úrokům jsou peníze levné, ale v pandemii přišlo i novum: peníze z vrtulníku. Lidé a firmy inkasovali, aniž produkovali. Možná nic jiného dělat nešlo, ale výsledkem je vyšší poptávka (levné a vrtulníkové peníze) a nižší nabídka (lockdowny, neochota pracovat). Inflace následuje.

Kalibrovat celkovou poptávku podle nabídky je prací centrální banky, jenže ta přetlačuje mohutnou sílu. Aby přiměla lidi neutrácet, musí doručit kladné reálné úroky. Tomu se nepřiblížila ani na doslech a už to schytává zleva zprava. Sazby u 15 % jako v roce 1998 stejně nejsou možné, protože stát by nezvládl splácet náš bobtnající dluh. Bude-li vybírat mezi inflací a státním bankrotem, každá centrální banka zvolí inflaci.

Centrální bankéři rádi mluví o ukotvenosti inflačních očekávání. Jenže očekávání neukotvují jejich projevy, ale naše víra v jejich schopnost zvyšovat sazby, jak je nutné. Kvůli dluhu víme, že schopnost chybí, a inflační očekávání nejsou kotva, ale plachta. Naděje tkví v gigantických devizových rezervách, jež můžeme zčásti výnosně investovat a zčásti jimi posílit korunu. Ale ani to nebude stačit, nedá-li vláda do latě výdaje.

## ČNB sama inflaci nezkrotí

Po vrtulníkových letech přijdou roky šetření. Ale prošetřit se z krize nejde, pokud zároveň nerosteme. Všimli jste si, jak málo v balíčcích obnovy rezonuje ekonomický růst? Přechod na digitální zelenou je fajn, ale z něčeho musíme zaplatit důchody, zdravotnictví, školství i tu zelenou transformaci. To něco je ve finále vždy HDP, který si v Evropě rdousíme nejsložitější regulací v planetární historii.

Ne všechna regulace je zlá, ale dnes často odrazuje od inovací a podnikání, čímž škodí všem. Regulovat regulaci na třetinu, to by měl být evropský New Deal. Příklad: přeregulace bankovnictví sabotuje boj proti inflaci. Nabídne vám vaše banka spoření za 2,7 % bez podmínek a omezení? Přitom sbírat peníze od střadatelů, ukládat je v ČNB za repo a účtovat si maličký poplatek nemá riziko, vynáší a regulaci nepotřebuje.

S menší regulací přijde růst, jenž spolu s šetřením setne dluh. ČNB bude volná ke zvyšování úroků. Navíc díky pandemickému experimentu už víme, že vrtulníkové peníze fungují, deflační spirály se nikdy bát nemusíme. ČNB se může zbavit neústavního polštáře v podobě dvouprocentního inflačního cíle a doručit skutečnou cenovou stabilitu, stabilitu průměrných cen v ekonomice. To by zlepšilo život nám všem smazáním nejistoty o budoucí hodnotě peněz. Letošní inflaci už bohužel neodmaže nikdo.


Klimatický extremismus škodí víc než globální oteplování

Čtyři z deseti mladých lidí se kvůli klimatu bojí mít děti. Polovina se kvůli klimatu cítí smutně, naštvaně, bezmocně a provinile. Pro více než 45 procent z nich představuje klima stres týrající je každý den. To jsou výsledky nového průzkumu mezi 10 tisíci lidmi ve věku 16–25 let v 10 zemích, na kterém se podíleli vědci ze Stanfordu a dalších špičkových univerzit.

Aby bylo jasno, změna klimatu je reálná, lidstvu škodí a způsobili jsme ji my. Nelze vyloučit, že naše emise za tisíc let vyrobí skleníkový efekt jako na Venuši a vyhubí život na Zemi. Podobně nelze vyloučit, že naši civilizaci zničí dopad asteroidu, antibiotická rezistence, nový megavirus, mutační zátěž, bioterorismus, nukleární válka nebo mimozemská invaze.

Tyhle katastrofické scénáře lze srovnávat, protože jejich pravděpodobnost je nevyčíslitelná (vyjma dopadu asteroidu). Klimatické modely Venuši na Zemi nepředpovídají, jak plyne ze zpráv Mezivládního panelu pro změnu klimatu a stovek článků ve vědeckých časopisech. Klimatický armagedon nemůžeme vyloučit, ale není důvod se ho bát víc než asteroidů.

## Obchodníci s dětským zoufalstvím

Proč tedy děti a mladí lidé nemohou kvůli klimatu spát? Odmalička jim vtloukáme do hlavy, že za oteplování mohou vlastní existencí. Nejsou uhlíkově neutrální, dýchají. Uctívaný komentátor Martin Wolf z Financial Times píše, že „lidstvo je kukačka v hnízdě Země“. Prý jsme rakovina planety. Co uděláte s rakovinou? Vyříznete ji.

Představte si, že vám je 20 a od školky posloucháte takové řeči. Jak se cítíte? Těšíte se na krásný život před sebou, na věci, které postavíte, dokážete, vykonáte pro ostatní lidi, na děti, které budete vychovávat? A chcete vůbec žít dál? Vždyť čistá cesta k uhlíkové neutralitě je jediná – nedýchat. Vymývání jogurtových kelímků a plachtění do Ameriky jsou kompromisy.

Proč si chytří lidé jako Martin Wolf neuvědomují dopady, které mají jejich texty na životy mladých? Neviňme Gretu, ale cyniky, kteří jí zničili dětství. Ubližují víc než covid, už i v češtině. Bojím se, že řada proroků klimatické zkázy se nad tím ani nezamyslí, protože děti nemají. Nebo už žádnou budoucnost pro nás, rakovinu, neplánují. Nebo utrpení dětí považují za snesitelnou oběť spravedlivého tlaku na politiky, aby s klimatem proboha už něco dělali.

## Daňme emise a sázejme stromy

Jenže politici už s klimatem něco dělají jednu generaci a platíme za to biliony. Pamatujete podporu biopaliv? Kde by jinak rostly nové lesy, rozlézají se řepné pouště. V tom se ostatně řepka neliší od olejných palem. Jenže palmy pěstují zlí domorodci v zaostalých zemích, zato řepku náš nejmilejší dotačník. Bioplynky? Povolenky? Solární boom? Všechno drahý průšvih, ale napoosmé to bude cajk.

Změna klimatu lidstvu škodí. Umíme solidně spočítat, jak moc: vědci, včetně držitelů Nobelovy ceny, mají stovky odhadů. Když je dáme dohromady, vyjde nám jako nejlepší řešení mírná uhlíková daň a sázení stromů. To je všechno. Žádné dotace na tesly, vybíjení krav a soukromé tryskáče pro klimatické kongresy. Chceme-li zachránit ohrožené druhy, zaplaťme rozšíření národních parků a obranu před pytláky. To je pro přírodu užitečnější než uhlíková neutralita přes mrtvoly. Ale: ať si vezmou naše peníze na svoje dotace, jen když děti nechají žít.

Dvě poznámky na závěr. Zaprvé, z dosud nejpodrobnější studie o změně klimatu do roku 2200 plyne, že důsledky pro ČR budou neutrální. To jste věděli? Ani špatné, ani dobré. Prima, nejsme sobečtí a tlumením emisí pomáháme jiným. Ale je fér si přiznat, že je to totéž, jako bychom posílali peníze na jih – bohatým i chudým. Zadruhé, v angličtině bych se tenhle text už zveřejnit neodvážil, protože živím čtyři děti. V zemích, které mi jsou stále ještě v mnohém vzorem, dnes za zpochybnění dogmat hrozí lynč na Twitteru a ztráta práce na univerzitě.

Autor působí v Institutu ekonomických studií FSV UK


Když nenajdeme nového Rašína, ochutnáme dvojcifernou inflaci

Inflace na přelomu roku podle všeho zdolá sedm procent a bude nejvyšší od 90. let. Je stále otevřené, zda po Novém roce vyšplhá dále. Důležitější než zahraničí a úrokové sazby bude ale očekávání lidí a firem. Budeme-li unisono čekat zdražování, firmy zdraží a lidé si řeknou o vyšší mzdy, inflace pak přijde bez ohledu na vše ostatní. ČNB správně zvedá úroky šokem, aby očekávání zlomila, leč úspěch je vzhledem k náladě ve společnosti nejistý.

## Krocení inflace bolí

Kdykoliv se v historii inflace roztočila, bylo drahé ji zastavit. A bylo jedno, jestli ji roztočilo tištění peněz, rozhazování vlády, nebo tlaky ze zahraničí. Inflace bude Čechy týrat v příštích měsících nejvíc ve vyspělém světě kvůli extrémnímu nedostatku lidí a marnotratnosti odcházejícího kabinetu. Náš úděl může brzy připomínat Československo v roce 1920 nebo USA v roce 1980. V obou případech bylo k rozdrcení dvojciferné inflace zapotřebí revoluce v provádění měnové politiky.

Obě revoluce, Aloise Rašína v Československu i Paula Volckera v USA, byly ve své době bolestivé a nepopulární. Rašín za svou důslednost v boji proti inflaci zaplatil životem, jen Volcker se dožil ovací za dlouhodobý přínos své práce. Historie vnímá obě revoluce jako nákladné, ale nakonec prospěšné investice do cenové stability – byť Rašínova deflační politika, jakkoliv reakce na předchozí pádivou inflaci, je dosud pro řadu ekonomů těžko stravitelná.

## Cenová stabilita není dvouprocentní inflace

Problémem nynější měnové politiky je její nesrozumitelnost. Proč se ČNB snaží o dvouprocentní inflaci, i kdyby loni byla sedm procent? Ústava ukládá ČNB péči o cenovou stabilitu. Tu nelze definovat jinak než jako stabilitu průměrných cen v ekonomice. Tento index (CPI) počítá Český statistický úřad. ČNB ale tvrdí, že skutečná inflace je menší, než počítá ČSÚ, a to kvůli (mimo jiné) malému zohlednění technického pokroku. Taková logika má tři problémy.

Zaprvé, známe-li chybu měření, může ČSÚ počítat inflaci rovnou správně.

Zadruhé, odhady chyby se pohybují kolem jednoho procenta, a dvouprocentní inflaci tedy neospravedlní.

Zatřetí, CPI bere málo v úvahu ceny nemovitostí. Jejich zahrnutí by inflaci naopak zvýšilo (podle indexu CPIH, který donedávna publikovala ČNB) průměrně o půl procentního bodu.

Navíc CPI kromě slabého pokrytí nemovitostí ignoruje zpoždění v dodávkách zboží a služeb, které rostlo už před covidem. Inflaci definujeme jako změnu kupní síly peněz. Kupní síla klesá, když na řemeslníka čekáte tři měsíce místo dvou týdnů, i když účet je stejný. Chyby měření tedy jdou na obě strany. Nic lepšího než CPI pro měření inflace nemáme, tak k němu nepřičítejme dvě procenta navíc.

## Úkol pro příštího guvernéra

S ústavou je tedy v souladu skutečná cenová stabilita, v průměru ani inflace, ani deflace. Je to pro nás ale dobré? Slýcháme, že inflace „promazává kola ekonomiky“. Na druhou stranu však přináší děsivou nejistotu, zatemňuje budoucí hodnotu peněz. Ekonomové se už dlouho snaží výhody a nevýhody vážit: od roku 1990 už o tomto tématu publikovali 222 studií. Průměrný odhad optimální inflace? Tušíte správně, je to nula.

Shrnuto: akademický výzkum, ústavní mandát a zdravý rozum se shodují, že ČNB se má snažit o stabilitu CPI. V době, kdy inflace šplhá k sedmi procentům, to zní jako sci-fi. Ale právě přechod ke srozumitelnosti je jediné, co teď může zdražování zkrotit. Bude to bolet podobně jako revoluce Rašínova a Volckerova: možná bude nutné sazby dočasně zvýšit nad sedm procent, aby byla naděje na kladné reálné úroky u spořicích účtů.

Rozhodující bitva s inflací padne na příštího guvernéra, jmenovaného kýmsi v létě. Česko potřebuje nového Rašína, byť v méně radikální inkarnaci. Jasní kandidáti cenové stability jsou Vojtěch Benda, nejvíce protiinflační člen současné bankovní rady, a Jan Frait, jestřáb dnes odpovědný za stabilitu finančního systému. Už samotné jmenování jednoho z nich by učinilo mnoho pro posílení koruny a stabilizaci inflačních očekávání.


Florbal v Litomyšli je kroužek snů

Když jsme vybírali kroužky pro syny, žena trvala na hudební škole, no a já jsem k tomu chtěl přidat sport. Jenže který? Kluci by chtěli hrát všechno, nejvíc znají fotbal, hokej a basket. Všechny tyhle sportovní kroužky mají v Litomyšli skvělou reputaci a jsou výborně vedené, jak vím od kamarádů.

Společně jsme se nemohli rozhodnout, než jsme s kluky náhodou zašli na turnaj ve florbale, kde hrál jejich kumpán ze školky. Pak bylo jasno – a od té doby se kluci na trénink těší dvakrát týdně. Osobně mi přijde (a hádám, že klukům taky, snad se fotbalisté neurazí) florbal trochu akčnější než fotbal, ale zároveň méně náročný než hokej.

Společně jsme nadšení z přístupu trenérů, u kterých je vidět, že je práce s dětmi vážně baví, že to nedělají pro peníze (to ani trénování dětí nejde), že dělají mnohem víc, než co je vlastně nutné. Nejmladší děti má na starosti hlavně Tomáš Doubek, kterému bych tímto způsobem rád poděkoval. S florbalem je spokojená i manželka, protože tam klukům nehrozí, aspoň z našeho laického pohledu, takové riziko zranění jako u řady jiných sportů.

Sám jsem jako kluk na sportovní kroužky v Litomyšli chodil taky, ač s přehnanou radostí na to nevzpomínám. Takže mám radost z toho, o kolik je to teď lepší, a zase je to hlavně o přístupu trenérů. Mimochodem podobně gigantický posun k lepšímu vidím z vlastní zkušenosti s MŠ v Líbánkách a ZŠ Zámecká jak u mateřských, tak základních škol v Litomyšli – teď je prostě mnohem lepší být dítětem než před 30 lety.

Z praktického hlediska je prima, že s florbalem jde začít kdykoli během roku, není nutné čekat na nějaký nábor. Prostě stačí přijít si vyzkoušet trénink do městské sportovní haly v úterý od 15 do 16.30 nebo v pátek od 13.30 do 15 hodin. Trenéři poradí a půjčí florbalku, no a vůbec není nutné chodit potom na úplně každý trénink, když to dětem nevychází.

Naší mladší dceři jsou zrovna 4 roky, brášky zatím sleduje z tribuny, ale už se taky těší, jak příští rok bude hrát s nimi. Ať žije florbal v Litomyšli!


ČNB vyrazila správným směrem, ale pomalu. Úroky musí růst rychleji, aktuální inflační skok to podtrhuje

Zatleskejme ČNB, že navzdory ostatním centrálním bankám zvyšuje úrokové sazby. Jenže je letos zvýšila celkem jen o 0,5 procentního bodu, zatímco inflace od zimy vyšplhala už o 2 body a v srpnu poprvé od roku 2008 překonala hranici 4 %. Reálná úroková sazba, na které ve skutečnosti záleží, tak propadla o dalšího 1,5 bodu. ČNB tedy poptávku nejen nebrzdí, ale pořád má nohu na plynu skoro až u podlahy.

## Taylorův princip

V ekonomické hantýrce se tomu říká Taylorův princip: aby centrální banka udržela inflaci pod kontrolou, zvyšuje sazby rychleji, než roste inflace. Jinak se pořád víc a víc vyplatí zadlužit se a utrácet, méně a méně se vyplatí spořit. Vezmete-li si dnes hypotéku, průměrná banka vám za to reálně zaplatí 1,8 % ročně. Uložíte-li si peníze v bance, zaplatíte reálně 3,9 % za rok. Komu se vyplatí spořit, ať se přihlásí.

Taylorův princip v sobě mají zabudované skoro všechny modely centrálních bank. Často se místo aktuální inflace používají očekávání inflace budoucí, ale i ty už u firem vyskočily na 3,2 % pro příští 3 roky. Odborníci ČNB proto v srpnu žádali zvýšit sazby skokově o 0,5 bodu, neboť český měnový dům doutná. Jde ke cti ČNB, že sám guvernér otevřeně říká, že v červenci byla meziměsíční jádrová inflace v ČR druhá nejvyšší v OECD. Po hyperinflačním Turecku.

Bankovní rada však poměrem 6:1 doporučení vlastních odborníků odmítla a rozhodla o pomalejším zvýšení sazeb. Poděkování těch z nás, jimž záleží na skutečné cenové stabilitě (tedy dlouhodobě nulové inflaci, v nejhorším aspoň plnění inflačního cíle ČNB), zaslouží Vojtěch Benda. Jako jediný hlasoval pro rychlejší zvýšení a dlouhodobě drží principálně protiinflační linii.

## Tři náhody srpnového jednání

Zamítnutí návrhu odborníků radou není nevídané, ale vzácné. Koneckonců prognózu budují celé měsíce desítky z nejlepších českých analytiků a svoje doporučení uzpůsobují minulému chování rady. Model samotný totiž musel v srpnu kvůli Taylorovu principu vyžadovat ještě silnější okamžité zvýšení, kolem 1 bodu, ale to bylo odborníky rozloženo do několika jednání, aby působilo klidněji.

Také účast ministryně financí na jednání bankovní rady není nevídaná, ale je sváteční. Ministryně má zákonné právo přijít, leč obvykle ho využije jen jednou či dvakrát během mandátu. Protože sazba ČNB je základní číslo, od něhož se odvíjí financování státního dluhu, dává smysl, že se ministryně rozhodla zúčastnit tohoto klíčového jednání.

Nevídaná u nezávislé centrální banky je ale následující formulace v záznamu z jednání: jedním z argumentů proti zvyšování sazeb je „dražší financování vlády“. Centrální banky přitom získaly nezávislost právě proto, aby náklady vlády ignorovaly! V interní diskusi je fér na věc upozornit a rozebrat dopady na finanční stabilitu. Avšak i když je zapisovatel odvážný a navrhne toto zveřejnit, zápis schvaluje rada, která měla formulaci škrtnout.

## O inflaci rozhodne nezávislost

Jinak je celkové vyznění varovné: zasedání se výjimečně účastní ministryně financí, načež bankovní rada výjimečně neposlechne vlastní odborníky a sazby zvýší minimálně. Následně se v zápise nevídaně objeví starost o financování vlády. Nehoda, nebo snaha potěšit ministryni? Kdybych nebyl osobně přesvědčen o integritě jednotlivých členů rady, měl bych obavy o nezávislost ČNB.

Zvýšení sazeb na současných 0,75 % bylo stále jen symbolické. Pokud je ale už toto problém, co kdyby bylo nutné vyšponovat sazby na 20 % jako na začátku 80. let v USA? To by zvedlo roční výdaje vlády o půl bilionu Kč, nehledě na ještě větší ztrátu ČNB a výpadek daní kvůli kruté recesi, kterou by takové zvýšení úroků zajistilo. A to vše by musela ČNB ignorovat ve snaze plnit svůj ústavní úkol, cenovou stabilitu.

Doufejme, že současná inflační vlna je opravdu jen přechodná. Jenže k tomu, aby se přechodnou skutečně stala, musí většina z nás uvěřit, že je ČNB v případě nutnosti připravena zvedat úroky skokově a hned.


Výzkum centrální banky dělá Česku dobrou reklamu

Centrální banky všude na světě, vyjma nejchudších rozvojových zemí, mají svá oddělení výzkumu. Někde je to jen pár lidí v neformální skupince. Jinde, třeba v americkém Fedu, se jedná de facto o paralelní špičkovou univerzitu se stovkami pracovníků. Obecně čím vyspělejší země, tím víc centrální banka podporuje výzkum. Česká národní banka historicky volila střední cestu a udržovala malý výzkumný odbor, který ale disponoval značnou nezávislostí. Brzy to bude pět let, co bankovní rada rozhodla o jeho rozdělení a větším zapojení do běžné agendy banky. Je tedy načase zhodnotit, jak si výzkum ČNB vede v nové podobě.

Na začátek musím vysvětlit, k čemu je vůbec dobrý výzkum v ekonomii. Co se tam ještě dá zkoumat? Bude to znít překvapivě, ale dosud neexistuje shoda ani na tom, jak vlastně úrokové sazby ovlivňují inflaci. Někteří věhlasní ekonomové (například John Cochrane, bývalý prezident Americké finanční asociace) dokonce argumentují, že zvýšení úrokové sazby může inflaci za jistých okolností zvýšit. Odhadů existují stovky a přesný efekt záleží vždy na kontextu a situaci dané ekonomiky, není to trojčlenka. Pro smysluplnou měnovou politiku je tedy nutný kvalitní výzkum, nelze jen převzít odhady ze zahraničí.

Další klíčovou otázkou, na kterou mají různí ekonomové různou odpověď, je optimální inflace. Většina vyspělého světa dnes žije s dvouprocentním inflačním cílem, který byl prvně zaveden před třiceti lety na Novém Zélandu a v Kanadě bez hlubšího vědeckého základu. Od té doby ale bylo publikováno aktuálně už 222 výzkumných studií, jejichž průměrný odhad optimální inflace je -0,09 procenta. Lze tedy najít argumenty pro mírnou deflaci i inflaci. Názory v profesi se liší, ale osobně věřím, že tento proud výzkumu u nás jednou pomůže přesvědčit bankovní radu, že by nám prospěla skutečná cenová stabilita – tedy dlouhodobě ani inflace, ani deflace.

Výzkum v ČNB je od ledna 2017 rozdělen na dvě samostatné části: měnovou politiku a finanční stabilitu. V první oblasti je centrální banka tradičně silná a mnoho modelových prvků užívaných v bankách malých ekonomik bylo vyvinuto právě na Příkopech. Řada špičkových ekonomů ČNB pak odešla školit centrální bankéře do zahraničí: mezi nimi Michal Andrle, Jaromír Beneš, Aleš Bulíř, Adam Geršl, Tibor Hlédik, Jaromír Hurník, David Vávra. V poslední době se čím dál více prosazuje také výzkum finanční stability pod vedením Simony Malované, který je velmi dobře komunikován a skvěle doplňuje nová opatření ČNB v této oblasti. Člověk s finálními opatřeními nemusí nutně ve všem souhlasit, aby ocenil hloubku podkladového výzkumu.

Také statistiky měřící kvalitu výzkumu vyznívají pro ČNB příznivě. Podle databáze RePEc (Research Papers in Economics, největší volně dostupná ekonomická databáze) patří ČNB mezi tři nejlepší české výzkumné instituce v ekonomii. Celosvětově patří mezi sedm procent špičkových institucí (žebříčku kralují Harvard a MIT). Sice se řadí až za centrální banky Švýcarska a Švédska, podobně lidnaté země s vlastní měnou, ale je na úrovni Japonska a před Austrálií a Novým Zélandem, nemluvě o Polsku a Maďarsku. Zároveň výzkumníci ČNB v posledních třech letech publikovali v prestižních vědeckých časopisech Journal of International Economics, Review of Economic Dynamics, Journal of Financial Stability a International Journal of Central Banking, což jsou zářezy oceňované i v nejbohatších centrálních bankách.

Výzkum v České národní bance je tedy důležitý a i po radikální změně před pěti lety funguje solidně v mezinárodním srovnání. Tam dělá České republice dobrou reklamu a „česká škola“ modelování měnové politiky a finanční stability si udržuje svůj věhlas i přes současné relativní podfinancování oproti ostatním vyspělým zemím. Přejme si, aby měl výzkum do budoucna co největší vliv na rozhodování bankovní rady.


Havránek: Hodnocení ERC je velmi poctivé, nápady vynikající

„Ekonomem jsem se stal omylem, ale jsem za to nakonec rád,“ říká docent Tomáš Havránek, v současnosti nejcitovanější český ekonom. Působí na Institutu ekonomických studií Fakulty sociálních věd UK a přede dvěma lety byl Evropskou výzkumnou radou (ERC) osloven pro hodnocení prestižních ERC grantů – jako první český ekonom a nejmladší hodnotitel vůbec.

Byl jste vybrán coby první zástupce ČR v oboru „ekonomie a finance“ a zároveň nejmladší český zástupce napříč všemi obory do panelu hodnotitelů žádostí o pokročilé (Advanced) granty Evropské výzkumné rady (ERC). Víte už nyní, podle čeho si vás vybrali?

Když mne před pár lety oslovili, divil jsem se. V té době jsem ani nesplňoval podmínku deseti let aktivního výzkumu, abych si sám mohl podat žádost o pokročilý ERC grant, takže mě překvapilo, že chtěli, abych se stal jejich hodnotitelem… A když jsem se ptal proč, řekli mi, že to bylo díky mé specializaci. Věnuji se totiž meta-analýze, což je původně medicínská metoda pro analýzu odborné literatury. Kvůli tomu, že je to metoda mezioborová, získáte určitý přehled i o dalších oblastech uvnitř, ale i mimo ekonomii. Zároveň jsem nějakou dobu strávil na University of California, Berkeley, kde jsem potkal lidi, kteří mě zřejmě doporučili. Občas též píšu posudky pro časopisy mimo ekonomii, jako jsou Nature, Science nebo Journal of Clinical Epidemiology.

Hodnocení má dvě kola. V prvním se hodnotí všechny žádosti, jichž může být šedesát až sto podle konkrétního roku. Každý projekt je detailně hodnocen několika zpravodaji najednou, kteří připraví podrobné posudky a poznámky jako podklady pro následnou diskuzi. V panelu nás bylo dvanáct a na každého připadlo pro detailní hodnocení kolem dvaceti přihlášek, ačkoli přečíst jsme museli projekty všechny. Nejprve jsme hodnotili první část: shrnutí a životopis uchazeče, celkem asi tak deset stran. Pak jsme se všichni na týden sešli a vybrali spolu projekty, které postoupily do druhého kola, což byla zhruba čtvrtina. Ty jsme si opět rozdělili a po dalším podrobném hodnocení námi i externími oponenty jsme na druhém týdenním setkání vybrali projekty, jež budou podpořeny. Celý proces je časově náročný – mně zabralo hodnocení dva měsíce čistého času.

Překvapilo mě v dobrém, že se celé hodnocení bere opravdu velmi vážně – je podrobné a velice poctivé. Až obsesivně se hlídá střet zájmů, například nemůžete hodnotit projekt uchazeče ze školy, kde jste byť jen chvíli studovali. Překvapila mě i „pracovní etika“ hodnotitelů a úředníků ERC, na což nejsem úplně zvyklý u úředníků ani u sebe. Mám ve zvyku pracovat od sedmi do tří hodin a odpoledne se pak věnuji dětem. Jednání panelu ovšem často probíhala až do osmi večer a přes noc jsme dostali za úkol dodělat věci, které se nestihly... Fascinuje mě, že někteří kolegové mají takový pracovní režim, možná proto jsou i tak úspěšní. V mladším věku jsem rovněž pracoval o večerech a víkendech, ale to skončilo s tím, jak se nám narodily děti.

Odborně mne pak překvapila tematická šíře projektů; objevovala se i témata, o kterých si v ekonomických časopisech nepřečtete. Trochu mě mrzelo, že všechna jednání probíhala online. Zoom je sice fajn nouzová volba, ale člověka unavuje a osobní schůzky nenahradí. Nicméně do panelu můžete být vybráni opakovaně, tak si třeba někdy s kolegy konečně zajdeme na pivo.

Stalo se vám někdy, že vás daný projekt oslovil, že jste si řekl: „Tak to je fakt geniální“?

To jsem si řekl asi v polovině případů (směje se). Většina projektů je opravdu výborná, přihlašují se i nositelé Nobelovy ceny a odměna je vlastně větší než za Nobelovu cenu. Řada témat byla pro mě inspirací; nemohu je vědecky použít, je to důvěrné, ale některé náměty mě inspirovaly při psaní novinových článků. Ostatně: myslím, že každý vědec by se měl snažit, aby jeho práce měla větší užitek než jen odborné publikace a citace, ale aby měla dopad na společnost a život lidí. Je hezké mít pět tisíc citací, ale ještě lepší je prosadit něco, o čem věříte, že to zlepší život ostatním.

Během hodnocení jste četl a přečetl desítky ERC projektů – jak vypadá ten úspěšný?

Klíčem k úspěchu je silná myšlenka a perfektně napsaný projekt, ze kterého je jasné, že pokud nedostanete ERC grant, tak ten výzkum nelze uskutečnit. Ale vůbec nepotřebujete doktorát z nejlepších univerzit nebo publikace v nejprestižnějších časopisech. Dosavadní výsledky jsou důležité, ale primární je kvalita projektu. A vždy se bere ohled na specifika a zvyklosti daného oboru. U pokročilých grantů v ekonomii je například spíše negativním signálem, když má uchazeč papírově dobré publikace, ale jsou málo citovány, tedy moc se „nechytly“ u ostatních vědců.

Šance na úspěch není vysoká, ale není nulová. Mám pocit, že čeští vědci – a speciálně vědkyně – jsou často až zbytečně skromní a bojí se propagovat svoje úspěchy. Ale i to se pomalu mění; vidíme, že i v Česku lze ERC grant získat. O úspěchu často rozhoduje i štěstí, ale když to nezkusíte, tak to nikdy nevyjde... Navíc musím říci, že napsat ERC projekt je užitečná zkušenost, i když peníze nezískáte – donutí vás to rozmyslet si své další směřování. Myslím, že jednou za život by ERC projekt měl podat každý ambiciózní vědec či vědkyně.

Na některých zahraničních institucích mají i speciální oddělení, která vědcům a vědkyním s psaním ERC grantů pomáhají – je na projektech poznat rozdíl dostupné podpory?

Ano, ale záleží na konkrétním žadateli či žadatelce. Často i v projektech z prestižních univerzit, kde mají špičkovou podporu, byly až „školácké chyby“, třeba když hvězdný žadatel ve vědecky hvězdném projektu nevysvětlil, proč nemůže projekt uskutečnit bez financování ERC – vypadalo to, že ty články napíše každopádně, no a takový projekt nemá šanci.

Úspěšnost českých žadatelů o ERC granty se v posledních letech velmi mírně zlepšuje, ale především v přírodovědných oborech – proč se nedaří ve společenských vědách?

Na větším úspěchu českých žadatelů má zásadní podíl profesor Zdeněk Strakoš z MFF UK a prorektor UK Jan Konvalinka. Pořádání informačních workshopů, mít se na koho obrátit s dotazy či grantová podpora PRIMUS jsou nepostradatelné. Jedním z faktorů menší úspěšnosti výzkumu společenských věd je, že kladou větší důraz na prezentaci v angličtině. U nás je úroveň angličtiny stále nižší než v západních zemích. Třeba v matematice není až tak klíčové, aby byl článek napsán perfektně stylizovanou angličtinou, pokud je vědecky inovativní. Dalším faktorem je určitě minulost – v Česku byl historicky kladen větší důraz na průmysl, technologie a přírodní vědy, nikoliv na vědy společenské, které též zasáhla za minulého režimu silná ideologizace.

Ekonomie na Univerzitě Karlově je nicméně opakovaně hodnocena jako jeden z nejlepších oborů na škole – co podle vás stojí za tímto úspěchem?

Pro jakékoliv mezinárodní hodnocení výzkumu jsou klíčové publikace a citace. Ústav CERGE-EI, společné pracoviště Univerzity Karlovy a Národohospodářského ústavu Akademie věd ČR, má hromadu špičkových publikací. Institut ekonomických studií (IES) na FSV má zase hodně citací. Třeba mezi pěti nejcitovanějšími českými ekonomy jsou čtyři zástupci IES a pak Jan Švejnar z CERGE-EI. Takže bych řekl, že obě instituce přispívají ke zlepšujícímu se hodnocení podobnou vahou, i když část výstupů CERGE-EI se možná počítá Akademii věd. Myslím, že IES i CERGE-EI se vzájemně výborně doplňují a spolupracují ve výuce i výzkumu. CERGE-EI je opravdu špičkové pracoviště, které se může srovnávat s těmi nejlepšími departmenty v zahraničí (ekonomové Filip Matějka a Jakub Steiner již získali tři ERC granty – pozn. redakce). Řekl bych to takhle: CERGE-EI má granty ERC, na IES o těch grantech zase rozhodujeme (usmívá se).

Jako kluk jsem četl science fiction a fascinoval mě technický pokrok. Ten doopravdy odstartoval kolem roku 1800 spolu s průmyslovou revolucí. Fascinoval mě ten zlom – čím se stalo, že pak mohlo dojít k tak výraznému rozvoji a trvalému růstu životní úrovně? Myslel jsem si, že je to ekonomická otázka, takže jsem šel studovat ekonomii. Až později jsem zjistil, že to je otázka spíše sociologická. Takže ekonomem jsem vlastně omylem, ale jsem za to nakonec rád... S mou disciplínou, s meta-analýzou, jsem se poprvé setkal před lety ve skriptech profesora Štěpána Jurajdy a následně během studijního pobytu ve Finsku, kde o ní přednášel profesor Pekka Ilmakunnas. Pod jeho vedením jsem na toto téma napsal první seminární práci a meta-analýza se mi zalíbila natolik, že jsem se jí začal věnovat. Umožňuje nám očistit výzkum o publikační selektivitu, což je klíčové v kontextu současné replikační krize nejen ve společenských vědách.

Většina lidí si myslí, že my ekonomové počítáme peníze. Možnosti výzkumu v ekonomii jsou však široké, třeba i řešení globálního oteplování je do velké míry ekonomická otázka: musíte spočítat, jak danit emise oxidu uhličitého, musíte vybalancovat náklady a výnosy omezování emisí... Je nutné emise omezit, ale pokud je omezíme příliš, bude to tak drahé, že zbytečně sebereme prostředky třeba ze zdravotnictví a společnosti to naopak uškodí. Porovnání nákladů a výnosů je základní ekonomický princip. Ekonomické řešení klimatické změny je hlavně ve výsadbě stromů.

Výzkumných projektů mám více, ale témata, která mě aktuálně nejvíc baví a která se snažím popularizovat, jsou optimální inflace a správa devizových rezerv. Podle centrálních bank je ideální roční inflace dvě procenta, ale kde se tato hodnota vzala? Proč nemáme v České republice dlouhodobě nulovou inflaci, která je intuitivní a přesně odpovídá Ústavě – abychom si za tisíc korun koupili stejně hodnotný nákup tuto sobotu i za třicet let? Celkově existuje 230 odborných studií odhadujících optimální inflaci a průměrný odhad je 0,03 procenta, tedy de facto skutečná cenová stabilita. Hluboce věřím, že skutečná cenová stabilita by nám všem pomohla. Byli bychom jednou z prvních zemí, jejíž měna bude stabilním uchovatelem hodnoty. Pak bychom mohli snáze plánovat úspory na důchod a spoření pro děti.

A druhé téma jsou devizové rezervy, kde máme jako stát „nasysleno“ 3,5 bilionu korun. Tato obrovská suma teď v podstatě leží na běžném účtu, přitom kdybychom část po vzoru Norů, Švýcarů nebo Singapurců investovali, vydělávali bychom v průměru 200 miliard ročně navíc. Mohu se mýlit, možná je v tom nějaký problém, který nevidím, ale za pět let diskuzí mě nikdo o opaku nepřesvědčil. Takže vedle výzkumu a výuky mě teď profesně naplňuje i takový, řekněme, měnový aktivismus: prosazovat v centrální bance věci, o nichž hluboce věřím, že jsou správné.


Zvýšení úroků cenovou stabilitu nezajistí

Tváří v tvář stupňujícím se inflačním tlakům zřejmě ve středu zvedne Česká národní banka svou základní úrokovou sazbu o čtvrt procentního bodu na 0,5 %. To pomůže zmírnit zdražování, ale efekt bude spíše symbolický: podle 67 výzkumných studií je průměrný dopad takového opatření na ceny jen 0,225 %, a to navíc se zpožděním 29 měsíců. Ještě příští rok tedy efekt středečního zvýšení sazeb nepocítíme.

## Inflaci může srazit silnější koruna

V kratším období má ČNB dvě možnosti, jak krotit inflaci, a obě spoléhají na měnový kurz. Zaprvé, může naznačit, že v budoucnu plánuje úroky zvedat rychleji, než předpokládá trh. Koruna posílí, neboť investoři dostanou chuť na budoucí výnosy z korunových vkladů. Silnější koruna sníží inflaci docela rychle díky nižším cenám dováženého zboží. Nicméně pro hmatatelný dopad na ceny by posílení muselo být prudké a exportéři by radost neměli.

Zadruhé, ČNB může začít prodávat devizové rezervy. To je technicky možné, ale prakticky nevídané. Devizové rezervy jsme nevyužili k obraně koruny ani ve dvou největších krizích za posledních 30 let, finanční a covidové. V obou případech zažila koruna volný pád. V porovnání s tím je současné přestřelení inflačního cíle „drobnost“, kvůli které ČNB intervenovat nebude.

## Zvýšení úroků jako signál

Změny úrokových sazeb mají přímočaré dopady na produkci, protože rychle ovlivňují reálné úroky u investic firem a hypoték domácností. Ale jemně s nimi ladit inflaci je přetěžké: jak konstatoval Milton Friedman, zpoždění těchto dopadů jsou dlouhá a proměnlivá. Už před čtvrttisíciletím si David Hume povšiml, že dopad změn nabídky peněz se mnohem rychleji projeví v produkci než v cenách.

Pokud tedy na podzim inflace vystoupí třeba k 5 % a neodezní sama (což se stát může), budeme s takovým tempem zdražování muset žít roky. Podle výše zmíněných empirických odhadů by pak sazby musely vzrůst o 3,33 procentního bodu, abychom inflaci snížili na 2 % alespoň za 2,5 roku. V praxi by ale ČNB sazby zvedala postupně, takže výsledný efekt by se dostavil ještě později.

Zvýšení sazeb o 0,25 procentního bodu tedy slouží hlavně jako znamení, že centrální banka inflační tlaky vnímá. Že je v případě nutnosti ochotna prodávat miliardy eur a nakupovat korunu nebo zvyšovat sazby skokově o jednotky procentních bodů. Přitom se ale modlí, že na nic takového nedojde, protože by tím mohla způsobit další recesi.

## S inflací hýbou očekávání

Mnohem víc než posuny úroků totiž inflaci ovlivňují očekávání firem a domácností. Věří-li lidé, že koruna bude skutečným uchovatelem hodnoty, že si udrží kupní sílu, pak inflaci neuvidíme ani s mírnými sazbami kolem „normální“ úrovně 3 %. Pokud budou lidé očekávat zdražování, můžeme mít trvale 5% inflaci i s úroky nad 5 %.

Klíčová je tedy důvěryhodnost, jíž ČNB naštěstí disponuje. I tak ale bude nadmíru obtížné krotit inflaci, pakliže se dostane na hodnoty kolem 5 %. Pokud se potom centrální banka neodhodlá k bolestivým a nepopulárním opatřením na obranu cenové stability, může o svou důvěryhodnost rychle přijít. Stane-li se tak, budou nutné ještě bolestivější kroky, podobně jako při krocení dvouciferné inflace v USA na začátku 80. let.

## Potřebujeme skutečnou cenovou stabilitu

Důvěryhodnosti centrální banky prospívá, když veřejnost rozumí tomu, co a proč banka dělá. Tomu by pomohlo, kdyby ČNB vykládala ústavu podobně jako běžný čtenář a snažila se o skutečnou cenovou stabilitu, nikoli o kladnou inflaci. Vedle lepší pochopitelnosti a souladu s ústavou by takové opatření odpovídalo moderní výzkumné literatuře, která naznačuje, že optimální je dlouhodobě nulová inflace.

Inflace strašlivě komplikuje dlouhodobé finanční plánování nám všem. Jak máme spořit na důchod nebo na studia pro děti, když v režimu cílování inflace nemáme žádnou představu, co si za tisíc korun koupíme v roce 2040? Bude-li totiž letošní inflace nakonec 5%, nebude ČNB příští rok usilovat o snížení cen, aby odchylku od cíle vyrovnala, ale zase o 2% inflaci. Takhle funguje inflační cílování, které nám zajišťuje nejistotu ohledně budoucího vývoje cen. Pojďme se té nejistoty zbavit a snažme se o skutečnou cenovou stabilitu.


Vršící se státní dluh má pět řešení. Ale jen jedno je dobré

Za tři roky kabinet Andreje Babiše navýší státní dluh o bilion korun. Ekonom Tomáš Havránek z Karlovy univerzity navrhuje pět řešení, jak z krize ven. Jen jedno je dobré, asi však dojde na kombinaci těch čtyř špatných, tvrdí.

Written by the original outlet, not by the author.

Vláda Andreje Babiše během tří let zadluží Česko o bezprecedentní bilion korun. Pokud se na dynamice zadlužování nic nezmění, bude podle odhadů Národní rozpočtové rady do 50 let státní dluh na úrovni 300 procent HDP místo nynějších zhruba 35 procent. A tolik Česku nikdo nepůjčí.

„My to do té doby musíme nějak vyřešit. My, nebo naše děti a vnoučata. Ale to už bude asi pozdě. Těch možných řešení je pět a jenom to poslední je dobré. Na to ale bude chybět odvaha,“ říká v rozhovoru pro SZ Byznys v zahraničí nejcitovanější český ekonom Tomáš Havránek, který přednáší na Karlově univerzitě.

Řada zemí začíná experimentovat s digitálními měnami a vydávat peníze v digitální podobě. Je to podle vás dobrá cesta?

My jsme to řešili už v ČNB s Mojmírem Hamplem před mnoha lety, tehdy to bylo nové a sexy téma. Teď už je to malinko, řekněme, okoralé.

Já vlastně ani po těch letech nevím, k čemu by to bylo dobré.

Dám vám příklad: Když platíte v hotovosti, tak máte buď rád to, že je offline, což digitální měna není, anebo to, že je anonymní. Tj. že nemůže nikdo sledovat to, kde jste, za co platíte a s kým, za co si kupujete cigarety apod.

Tohle vám stát v digitální měně nemůže nikdy zaručit. On vám to může slíbit, ale vy mu nebudete věřit, protože příští vláda může přijít a řekne, že to bude jinak.

Když nemáte rád hotovost, tak už digitální měnu máte v podobě Google Pay nebo Apple Pay a nepotřebujete nic.

Takže vlastně jediný důvod, proč zavádět digitální měnu státní nebo centrální banky je, když chcete zrušit nebo nahradit hotovost jako teď v Číně. Další důvod mě nenapadá.

Čína s digitální měnou výrazně experimentuje. Ale experimentují s tím i ostatní státy, myslím, že některý ze severských států, které jsou v uvozovkách vyspělé ekonomiky?

Ano, Švédsko. Už ale vidíte sám, že o té digitální měně třeba Švédové mluví možná už osm let, ale pořád se s tím nikam nepokročilo. Spíš je to ve fázi toho, že to bylo hrozně „cool“ kvůli bitcoinu, ale vlastně se mi zdá – nechci tady podsouvat něco kolegům ze Švédska – že opravdu praktická užitnost pro normální lidi u digitální měny není.

Jak vlastně vy hodnotíte fenomén kryptoměn, což je něco trochu jiného. To jsou decentralizované měny, kdy se fakticky obchází centrální banky a stát. Myslíte si, že mají kryptoměny šanci stát se digitálním zlatem, jak by její zastánci rádi viděli? Protože zlato je vždycky útočiště v dobách nejistých.

Mně se ta myšlenka líbí. Koneckonců nás to opravdu hodně intelektuálně stimulovalo, tehdy ještě v národní bance. Ono se říká, že kryptoměny nejsou ani tak měny jako komodity, jak říkáte digitální zlato.

Já bych šel možná ještě dál. Já bych řekl: Nejsou to ani kryptoaktiva nebo kryptokomodity, protože nemají úplně silný fundament, je to spíše něco jako moderní umění.

To se vám buď líbí, nebo ne. Taková řekněme sběratelsky cenná data. Takže ne digitální zlato, ale například digitální Jackson Pollock.

Pojďme ale k veřejným financím. Loni Česko hospodařilo se schodkem zhruba 367 miliardy korun, letos chce přidat pětsetmiliardový schodek a v roce 2022 dalších 390 miliard. Během pouhých tří let tak kabinet Andreje Babiše zadluží Česko o více než bilion korun. Jak tento trend hodnotíte?

Já myslím, že ten trend je úplně jasný a není to jenom, řekl bych, vina této vlády. Podle prognózy Národní rozpočtové rady má být za 50 let státní dluh 300 procent HDP, což jsou mimochodem desítky bilionů korun. To číslo má 14 cifer, to si málokdo z nás dokáže představit. Tolik nám nikdy nikdo nepůjčí. To je jisté.

My to do té doby musíme nějak vyřešit. My, nebo naše děti a vnoučata. Ale to už bude asi pozdě. A těch možných řešení je pět a jenom to poslední je dobré, ale bude k němu chybět odvaha.

První možnost radikálně snížit důchody a další transfery. Nepomůže nějaké zastavení valorizace, ale fakt snížení důchodů na třetinu.

Druhá možnost: radikálně zvýšit daně. A ne o pár procentních bodů, ale násobně.

A jediné, co můžete opravdu hodně násobně danit, je to, co nemůže utéct.

Ano, nemovitosti. Daň z nemovitostí. To nás nejspíš čeká. Máte byt za pět milionů, budete například platit daň z majetku ročně 300 tisíc korun.

Třetí možnost: Státní dluh může koupit ČNB, protože dluh je v korunách. Mimochodem, to třeba Řekové udělat nemůžou, protože nemají vlastní měnu.

ČNB ho může koupit a skartovat. Ten dluh tím zmizí. Samozřejmě, problém je, že bude hyperinflace, protože ho koupí za nově vytištěné peníze.

Čtvrtá a předposlední možnost je nějaká forma státního bankrotu. Asi bychom začali se zahraničními dlužníky. Řekli bychom třeba: „Cizákům peníze nedáme, nebudeme jim nic platit.“ A tím by se ten dluh umazal, ale ne úplně, to bychom museli jít ještě dál a nesplácet i dluhy českých věřitelů (to jsou především tuzemské banky, pozn. red.).

A pátá možnost je investovat naše obrovské devizové rezervy, těch 3,5 bilionu korun, tak, aby nám vydělávaly.

Kdybychom investovali jako Norsko, tak bychom měli ročně v průměru 200 miliard navíc, což by nám stačilo.

Ale upřímně - nemyslím, že k tomu bude odvaha, pokud to nebude přímo úkol od poslanců. Ale také nemůžete centrální banku úplně takto úkolovat. Ani by to asi nebylo správné. Takže se obávám, že dojde na kombinaci těch předchozích čtyř špatných řešení.

Každopádně, velmi brzy může přijít zlom, kdy zahraniční investoři nebudou chtít Česku půjčovat. Když jsem nedávno mluvil s bývalým guvernérem Zdeňkem Tůmou, tak říkal, že ten zlom může přijít u naší malé ekonomiky už zhruba kolem 50 procent dluhu vůči HDP. K této hranici přitom dospějeme určitě příští nebo přespříští rok. Sdílíte tento pohled? Myslíte, že skutečně ti zahraniční investoři můžou přestat půjčovat?

Můžou. Osobně si nemyslím, že by ta hranice byla 50 procent HDP. Už z toho důvodu, že my nejsme jediná země, která je zadlužená. My jsme malá země, to je ta naše nevýhoda, samozřejmě, že na nás se pohlíží malinko jinak než třeba na Spojené státy nebo velké země eurozóny.

Ale i tak ta zadluženost poroste ve světě tak, že my nebudeme vypadat tak špatně. Tři sta procent HDP nám nikdo nepůjčí, ale těch 50 procent téměř jistě ano.

Vy jste se také v minulosti věnoval výzkumu zelené ekonomiky a přechodu na zelenou ekonomiku. Česko teď může využít peníze z evropských fondů, které poskytuje Evropská komise. Vy doporučujete proti globálnímu oteplování sázet stromy, poměrně jednoduchá věc, ale to nejde vysadit všude. Konkrétně například město není les, takže tam se moc sázet nedá. Myslíte teda, že transformovat ekonomiku na zeleno nemá smysl? Jaký je váš pohled?

Já bych se k těm stromům na chviličku vrátil, protože to je moje oblíbené téma. Ekonomické řešení klimatické krize, nebo obecně vlastně krize životního prostředí má být jak efektivní, tak levné. Aby to nestálo biliony, pokud to není nutné. A to ty stromy právě jsou.

Dva roky stará studie publikovaná v časopise Nature uvádí, že kdybychom globálně osázeli holiny, tj. místa, kde nic neroste, tak stáhneme z atmosféry čtvrtinu všech emisí. To udělá hrozně hodně pro stabilizaci. Nestačí to úplně, ale udělá to hodně pro stabilizaci klimatu. Čili já bych u nás začal tímto.

V Praze třeba těch holin moc není, ale i tady by šlo sázet víc. A šlo by sázet na polích. Nemyslím pole, kde pěstujeme jídlo, ale na polích, kde pěstujeme dotační průmyslové plodiny, které se potom pálí. A to úplně zbytečně a podle současného výzkumu nepomáhají klimatu ani zdaleka tak, jak se čekalo.

Mám na mysli řepku pro biopaliva, kukuřici a další pro bioplyn. Nic proti řepce obecně. Dělá se z ní výborný olej. Mají to rádi motýli nebo včely, ale minimálně 100 tisíc hektarů té řepky je opravdu na spálení, čili to je zbytečné a zbytečně se řepka dotuje.

Kdyby se radši dotovaly stromy, má to daleko větší efekt na klima. A nejenom na klima. Ty stromy udrží vodu v krajině, takže vám to pomůže se suchem i se záplavami. A zvýší biodiverzitu. Pomůže to zabránit erozi půdy, je to příjemné na procházky s dětmi po práci apod. Takže tohle všechno jsou výhody, co řepka ani kukuřice nemá.

Jinými slovy, ekonomika by se podle vás nemusela tolik transformovat?

Ušetřili bychom pravděpodobně biliony korun, kdybychom začali s tím řešením, které je nejefektivnější a nejlevnější. Nevyhneme se i dalším změnám. Na to já nejsem takový odborník, ale tohle je něco, co by mělo dostat prioritu.


Ať se ČNB inspiruje ve Švýcarsku. Může vydělávat stamiliardy

Kdybychom naše devizové rezervy investovali jako Švýcaři, tak jen za poslední dva roky bychom vydělali 300 miliard korun navíc, říká ekonom z Karlovy univerzity Tomáš Havránek.

Do vedení České národní banky v příštích letech nastoupí ženy. Je to tom alespoň přesvědčen Tomáš Havránek, nejcitovanější český akademický ekonom v zahraničí, dlouholetý pracovník národní banky, který dnes působí na Karlově univerzitě.

„Jsem přesvědčen, že v příštích letech minimálně dvě z příštích čtyř nominací budou ženy, ať už s tímto prezidentem nebo tím dalším, protože nerovnováha v pohlaví je tam nepochybně mnohem větší, než by měla být,“ říká v rozhovoru pro SZ Byznys.

Na akademického ekonoma jste poměrně odvážný. Tvrdíte například, že Česká národní banka by mohla vydělávat až 100 miliard ročně. Co by podle vás měla udělat?

Možná by mohla vydělávat i víc. Dám příklad. Kdybychom naše devizové rezervy investovali jako Švýcaři, kteří jsou v podobné situaci – a mimochodem taky investují konzervativně – a mají spoustu devizových rezerv kvůli minulým intervencím, tak jen za poslední dva roky bychom vydělali 300 miliard korun navíc, jen za ty dva roky.

A vysvětlím teď proč, jak by to vlastně fungovalo. My jako Česko máme dohromady 3,5 bilionu korun v devizových rezervách, což je v přepočtu 140 miliard euro. Pro srovnání, celé Spojené státy mají rezervy 120 miliard euro. Čili, naše rezervy jsou větší než rezervy Spojených států.

Skutečně gigantické.

Enormní balík. A pak je evidentní, že nemusíme všechny ty peníze nechávat ležet de facto na běžném účtu, ale že můžeme část investovat tak, aby nám vydělávaly peníze.

Teď to děláme trochu, investujeme maličko, ale je to hrozně málo, což se odráží potom i ve výnosu, který je za posledních pět let dosáhl tuším 1,7 procenta v průměru ročně.

V současnosti investuje Česká národní banka do akcií, respektive akciových indexů asi desetinu svých rezerv a tento podíl na jaře zvýšila na 13 procent.

Přesně tak. Ale třeba Švýcaři mají 20 procent, Norové mají 70, Singapur taky 70 a potom taky vydělávají víc. Třeba Norové za posledních pět let, kdy my máme 1,7procentní průměrný výnos, mají devět, Singapurci mají pět, Švýcaři mají čtyři.

Čili samozřejmě je to riskantnější, s vyšším výnosem jde ruku v ruce vyšší riziko, ale to nejsou žádní kaskadéři, ti Švýcaři, Singapurci nebo Norové.

Čili dělejme to jako oni. Švýcaři jsou nám nejpodobnější ve skladbě nebo genezi rezerv, a také jejich velikosti. Kdybychom to dělali jako oni, tak opravdu vyděláme 300 miliard za poslední dva roky.

Celkově by to bylo mnohem víc, takže musíme nakupovat akcie nebo nemovitosti.

Nemovitosti má v portfoliu třeba Singapur. 13 procent, to asi nemůžeme udělat najednou. Ale takto se asi musí i postupovat.

Příležitosti k nákupu určitě byly minulý rok, kdy akciové trhy výrazně spadly díky pandemii. Teď jsou ale akcie zase velmi drahé. Jakým způsobem by nákupy podle vás měly probíhat? Nějakým pravidelným investováním?

Vloni ta šance byla veliká, samozřejmě. Pokud já vím, tak ČNB trochu nakoupila, za což jsem velice rád. My jsme je prosili, jak zevnitř, tak zvenku, aby toho koupili víc.

Oni mají samozřejmě velkou odpovědnost. Ten balík peněz je tak obrovský, že jakákoliv chyba potom způsobí, že vaše fotky, jako pana guvernéra, budou v Blesku. A kolísání u akciových trhů nepochybně je. To, že dlouhodobě vyděláte, ten bulvár moc nezajímá.

Čili osobně je to rozhodnutí velice obtížné prosadit, ač víte, že je správné. Když vás za to nikdo vlastně moc nepochválí během dvou, tří, pěti let, ale ukáže se to až dlouhodobě.

Takže ano - investovat postupně. Třeba 20 let. Dejme tomu každý týden nebo dokonce každý den. Takže naši generaci už to moc nezachrání, ale pro naše děti to jednou může být vlastně takový státní poklad. Státní poklad, který by mohl pomáhat živit tuto zemi.

Samozřejmě vy míříte k tomu, že by se rychleji smazala ztráta, kterou má Česká národní banka historicky a příjmy České národní banky by putovaly do českého státního rozpočtu. Je to tak?

Je to tak. Podle zákona převádí ČNB svoje zisky do státního rozpočtu, samozřejmě poté, co pokryje svoje ztráty minulých let a vytvoří nějaký rezervní fond, třeba 100 miliard korun, ale to by mohlo být třeba příští rok. Pokud by se ten současný vývoj na trhu nějak zachoval.

Vidíme tady na druhou stranu ze strany politiků výraznou chuť převádět současné zisky, loňský zisk nebo předloňský zisk, do státního rozpočtu. Nevzbudí to v politicích nezodpovědnost? Když si můžou brát vlastně peníze, peníze z České národní banky, které jim pokryjí schodky?

To v nich vzbudit může, ale pořád, když ty peníze můžete vydělat, tak je přece nevyhodíte z okna. Samozřejmě je to může podnítit, dejme tomu, k více laxnímu přístupu k reformám důchodového systému. Ale to jsou spekulace.

Tady evidentně přicházíme zbytečně o peníze, v porovnání se Švýcarskem, Singapurem, Norskem. Máte pravdu, ale já mám dojem, když vidíte vývoj našich státních financí, že ta trajektorie je jasná. I bez dalších peněz, které by potom přicházely z ČNB.

Čili, když ty peníze vydělat můžeme, tak proč to neudělat?

Možná příští garnitura, která, začne přicházet, se toho chopí a možná to bude i nějaká žena, jak jste naznačoval ve svých komentářích. Z čeho usuzujete, že by to mohla být žena nebo je to spíš vaše akademické přání?

Je to spíš moje přání, abych se přiznal, ale nepochybně jsem přesvědčen, že v příštích letech minimálně dvě z příštích čtyř nominací budou ženy, ať už s tímto prezidentem nebo tím dalším, protože nerovnováha v pohlaví je tam nepochybně mnohem větší, než by měla být.

I na poměry ekonomie, která sama o sobě je hodně nebalancovaná, takže věřím tomu, že možná tři z příštích pěti jmenování budou nepochybně ženy.

Prosazujete také poměrně revoluční myšlenku nebo revoluční aspoň v kruzích centrálního bankovnictví, že Česká národní banka by neměla každý rok cílit inflaci na dvě procenta, ale udržovat skutečnou cenovou stabilitu, tzn. nulovou, aby ceny nerostly ani neklesaly. Co by to přineslo za výhody?

Jedna výhoda je, že by to mimochodem odpovídalo přesně ústavě. Ústava říká, že ČNB pečuje o cenovou stabilitu. To opravdu není 2procentní inflace. Když to zjednoduším, cenová stabilita není to, že inflace je každý rok nulová, ale že v nějakém období, třeba pěti let, hodnota koruny zůstává stejná.

Čili, váš nebo můj sobotní nákup v Tesku by stál stejně tuhle sobotu a i tu za 30 let. Bude stát stejně nikoli přesně na desetiny, ale zhruba stejně, kdybych kupoval podobné zboží.

Je to relikt minulosti?

Je to relikt prvního rozhodnutí Nového Zélandu nebo kanadské centrální banky, které prvně zavedly inflační cílování před 30 lety. Tehdy to pomohlo. Opravdu to pomohlo snížit inflaci, ale dnes už víme, že průměrný odhad optimální inflace je 0,03 procenta čili v podstatě 0.

Teď už víme, že nám škodí i malá inflace a že by bylo lepší opravdu se jí zbavit.

Mimochodem, kdybychom to udělali, tak nám bude posilovat koruna rychleji, protože koruna bude najednou stabilní uchovatel hodnoty a bude posilovat o dvě procenta rychleji oproti ostatním okolním inflačním měnám.

A na tom ještě hezké, že tohle by nepoškodilo exportéry, protože by jim zároveň pomaleji rostly náklady na vstupech díky smazání inflace. Čili, je to vlastně jediný způsob, jak korunu posílit, aniž byste poškodili exportéry.


Ceny pozemků v Litomyšli jsou nekonečné. Je to špatně?

Kamarád se chce s rodinou přestěhovat do rodné Litomyšle, ale marně shání pozemek pro stavbu domku. Obešel dvanáct vlastníků parcel, ale žádný se s ním nebyl ochoten byť jen bavit o ceně. Protože pozemky teď skoro nikdo nechce prodat, jejich tržní cenu nelze určit – respektive je nekonečná.

Ceny realit rostou téměř všude po světě i v ČR, ale v Litomyšli extrémně. Ceny tlačí nahoru i důsledky pandemie, protože se ukazuje, že v řadě profesí půjde pracovat z domova. Proč se tedy nepřestěhovat z Prahy do Litomyšle, kde je život příjemnější? Navíc už v dohledné době budeme mít strategickou polohu s pohodlným dálničním spojením (a vlakovým ze Třebové) do třech hlavních populačních center republiky.

I podle nového dotazníkového šetření považuje 80 % lidí ve městě bydlení v Litomyšli za nedostupné. Drahé bydlení je problém z hlediska rozvoje města a hlavně problém pro mladé rodiny, které se do Litomyšle chtějí nastěhovat nebo už v Litomyšli bydlí a potřebují se osamostatnit.

V řadě měst ve světě jsou naopak rostoucí ceny nemovitostí vítány. Lidé, kteří už tam bydlí, je berou jako důkaz úspěchu města (ostatní tam také chtějí bydlet), no a samozřejmě tím roste cena jejich vlastního majetku. Hlavně v USA, kde se lidé často stěhují a domy prodávají, je tento přístup běžný a starostové měst růst cen spíš vítají – tedy až na výjimky typu San Francisca.

I většina čtenářů Lilie vlastní v Litomyšli nemovitost. Přesná data pro Litomyšl nemám, ale podle údajů Eurostatu bydlí 80 % Čechů ve vlastním. V menších městech to je více, a tak kolem 90 % Litomyšlanů (spolu)vlastní ve městě nějaký dům či byt. Navíc největším vlastníkem nemovitostí v Litomyšli je město, na kterém v demokracii máme každý rovný podíl. Pokud tedy rostou ceny nemovitostí, roste i majetek nás všech.

Na druhou stranu i naše děti budou (snad) jednou chtít v Litomyšli bydlet, a většina z nás pro ně nemá schované pozemky. Takže je i v našem zájmu, aby ceny realit více odpovídaly platům běžným ve městě. Toho může docílit jedině vedení města: změnou územního plánu tak, aby šlo stavět i na polích kolem Litomyšle. Samozřejmě ani tak pozemky nebudou levné, ale když zaplavíme trh stovkami nových (byť nezasíťovaných) parcel, jejich cena už nebude nekonečná. V reakci na to klesnou i ceny bytů a domů a sníží se nájmy.

Jinak než zvýšením nabídky pozemků ostatně ceny nemovitostí ani snížit nelze. Vážně to ale chceme? Možná je na čase víc se o tom bavit a vymýšlet, jak možnou budoucí výstavbu vyvážit, nejlépe předem, novými parky a lesíky v prstenci kolem celého města.


Ženy v radě ČNB by Česku jen prospěly, jsou citlivější na inflační tlaky u praktického zboží

Příští rok v červenci skončí mandát hned třem členům bankovní rady ČNB. Prezident zřejmě znovu jmenuje Vojtěcha Bendu a Tomáše Nidetzkého, neboť jejich práce je respektována uvnitř banky i navenek. Jiří Rusnok už znovu jmenován být nemůže, a tak se v radě uvolní jedno místo. Rok před jmenováním se obvykle objevují první spekulace, kdo uvolněné místo obsadí. Ještě dříve si dovolím vlastní prognózu: do bankovní rady tentokrát usedne žena.

ČNB od roku 1993 zažila 29 radních, ale jen dvě byly ženy – Michaela Erbenová (2000–2006) a Eva Zamrazilová (2008–2014). Ano, ze všech společenských věd jsou v ekonomii ženy zastoupeny nejméně, přesto takový poměr bije do očí. Nejde jen o rovnost pohlaví. Zapojení žen kultivuje diskusi, ať u piva či na jednání bankovní rady. Navíc ženy jsou citlivější k inflačním tlakům u praktického zboží. Ne nadarmo patřila Eva Zamrazilová mezi důsledné jestřáby.

## Tři kandidátky

V této souvislosti se nabízejí tři jména: Marie Hoerová, Helena Horská a Danuše Nerudová. Marie Hoerová, čerstvá držitelka ceny Kateřiny Šmídkové pro nejlepší českou ekonomku, je poradkyní v Evropské centrální bance. Podle České společnosti ekonomické patří mezi pět nejúspěšnějších českých ekonomů bez rozdílu pohlaví. Helena Horská se může pochlubit hlubokou expertizou v komerčním bankovnictví a prací v řadě poradních výborů ČR. Danuše Nerudová disponuje kromě akademické excelence i skvělými manažerskými zkušenostmi jako rektorka univerzity.

Není jisté, zda by některá z dam takovou nabídku přijala. Pro všechny by to asi znamenalo snížení platu. Navíc nejzajímavější práce radního, rozhodování o měnové politice a finanční stabilitě, tvoří jen zlomek úvazku. Zbytek zabere méně vzrušující regulace a organizační záležitosti. Jde ovšem o prestižní službu vlasti a odrazový můstek pro zbytek kariéry. Koneckonců Michaela Erbenová po konci svého mandátu dosáhla na ředitelský post v Mezinárodním měnovém fondu.

Guvernérem Mora, nebo Michl?

Všechny tři dámy by byly též skvělými kandidátkami na guvernérku, ač příští rok nejvyšší post asi opět připadne muži. Nejčastěji se mluví o viceguvernéru Marku Morovi a radním Aleši Michlovi. Marek Mora je zkušený diplomat se státnickým vystupováním, často se už dnes vyjadřuje za celou banku. Je rozvážný, uvnitř i vně ČNB uznávaný, budí málo kontroverzí a zřejmě by se nepouštěl do větších změn.

Aleš Michl neodpovídá archetypu běžného centrálního bankéře. Kontroverze spíše vyhledává, od začátku svého mandátu asertivně komunikuje navenek. Otevřeně mluví o potřebě změn v politice ČNB včetně nutnosti postupně investovat devizové rezervy, aby Česku vydělávaly peníze. S Alešem Michlem by také mohla přijít změna v plnění ústavního úkolu péče o cenovou stabilitu. ČNB stále cíluje dvouprocentní inflaci, ač moderní výzkum naznačuje, že prospěšnější by nám byla skutečná cenová stabilita.

## Guvernéra je třeba krotit

Obě varianty mají své výhody. Marek Mora je sázkou na jistotu, zatímco Aleš Michl, bude-li úspěšný, přinese užitečné změny. Každopádně toto prezidentovo rozhodnutí bude klíčové. Guvernér má obrovskou moc. Má-li většinu v radě (což mu prezident často dopřeje), rozhoduje de facto sám o úrokových sazbách a osudu více než 3,5 bilionu korun v devizových rezervách. Žádné schvalování parlamentem, žádné interpelace, žádné hlasování o důvěře. Guvernér je neodvolatelný. V blízké budoucnosti to nehrozí, ale pro ambiciózního diktátora je u nás snazší nástup z pozice guvernéra než premiéra. I z hlediska krocení chlapských ambicí je tedy užitečné, aby v radě usedly dámy.


Jak to bylo s opravou zámecké zdi

Hlavním odkazem posledních let na zámeckém návrší nebude náměstí Václava Havla, ale znehodnocení pohledu z tohoto náměstí na zámek. Shodneme se, že oprava zdi se šeredně nepovedla. Nepovedla se s ohledem na estetiku, technické provedení, ale ani autenticky historickou podobu, což už bylo v Lilii rozebíráno. Co rozebráno nebylo, je původ problému a možné řešení.

Protože mě už od podzimu pohled na nově „opravenou“ zeď drásá pokaždé, kdy tudy projdu, napsal jsem hned ředitelce Národního památkového ústavu, paní Goryczkové. Paní ředitelka je vstřícná a vždy podrobně odpoví, i když odpovídat nemusí, a každý problém si důkladně nastuduje.

Naposledy mi vyšla vstříc, když vloni netrvala na odstranění dětského hřiště z areálu zámku v původním červnovém termínu a umožnila tam pavilon ještě pro děti nechat. Předtím jsme podrobně řešili rušení Zámecké školky, která funguje v budovách NPÚ a u které se řešení bohužel najít nepodařilo.

Tentokrát je to komplikovanější, protože součást problému je zřejmě ne zcela dobrý úsudek některých pracovníků NPÚ. Paní ředitelku jsem bombardoval fotografiemi, které bijí do očí. Překvapilo mě, že před mým dopisem o problému nevěděla, že se jí ještě z Litomyšle nikdo neozval. Samozřejmě nemůže negovat práci svých zaměstnanců, ale z její odpovědi bylo jasné, že se zvoleným řešením také není spokojená a že zbytek opravy zařídí jinak.

Na obranu NPÚ je potřeba říct, že původně byla zeď opravdu omítnutá, jak mi paní ředitelka podrobně vysvětlila. Jenže vzhledem k vlhkosti omítka rychle opadala, takže i naše babičky ji znají jako zeď pohledově kamennou. Osobně se mi tak líbí mnohem víc, ale logiku dává i návrat do původně doloženého stavu.

Jenže: evidentně to původní historické řešení bylo neudržitelné. Kvůli vlhkosti ze zámecké zahrady omítka opadala hned, opadala po opravě i teď a opadá v budoucnu vždy. Takže správné řešení, esteticky, technicky i historicky, bylo opravit zeď v pohledově kamenné podobě bez omítky.

Na tohle velmi správně upozorňovali i městští úředníci, protože NPÚ si samozřejmě o takové stavbě nemůže rozhodnout sám. Jenže z důvodu, kterému nerozumím, tyhle dobré a důležité námitky zůstaly na úrovni nějakých komisí, kde byly nakonec ignorovány. Přitom stačilo jít za starostou, který by zavolal paní ředitelce, a jsem si jist, že zámecká zeď by dnes vypadala krásně. Bohužel ti, co měli přijít, nepřišli.

Teď je možné zachránit zbytek zdi, ale vrátit tu „opravenou“ do původního stavu bude drahé a složité. Příště prosím o více asertivity v prosazování zájmů Litomyšle: tlučte a bude vám otevřeno (Matouš 7:7).


ČNB konečně ukázala odvahu. Pomůže to českému rozpočtu?

Bez fanfár vyhlásila ČNB v dubnu jednu z hlavních ekonomických zpráv roku: vloni nakoupila akcie za více než 100 miliard Kč. Současný podíl akcií v portfoliu devizových rezerv je už 13,5 % a neformální zprávy z ČNB naznačují, že se bude dál zvyšovat. Jde o zásadní změnu v uvažování centrální banky, která dosud vyšší investice do akcií odmítala.

Je tedy namístě pochválit ČNB za odvahu. Akcie jsou dlouhodobě výnosnější než dluhopisy, takže ČNB nám tímto rozhodnutím vydělá za našich životů desítky miliard navíc. Jenže akcie občas i šeredně spadnou, jako třeba vloni v březnu. Pro guvernéra je pak obtížné vysvětlovat veřejnosti a poslancům, že ztráta desítek nebo i stovek miliard v daném momentu je jen dočasná.

Jelikož ČNB nemá ze zákona povinnost starat se o rezervy s péčí řádného hospodáře, bylo by pro ni jednodušší nechat všechny peníze na běžném účtu.

ČNB a státní rozpočet

ČNB se také správně rozhodla, že než začne odvádět peníze do státního rozpočtu, musí uhradit ztráty z minulých let. Ovšem až bude ztráta minulých let uhrazena a bude vytvořen rezervní fond do budoucna (například ve výši 100 miliard korun), musí ČNB podle zákona zisk do rozpočtu převádět. Nejedná se tedy nutně o politický tlak a potlačování nezávislosti, ale o zákonnou povinnost, kterou mají centrální banky na celém světě.

Dlouhodobě totiž není rozdíl mezi rozpočtem centrální banky a státu: první se nakonec vždy promítne do druhého. U nás na to nejsme zvyklí, protože na rozdíl téměř od všech centrálních bank byla ČNB historicky ztrátová. Do rozpočtu žádné peníze převádět nemohla, a tak vznikl falešný dojem, že oba rozpočty jsou na sobě nezávislé. To je zavádějící, neboť zisk či ztráta ČNB je vždy ve finále ziskem či ztrátou České republiky.

Ztrátovost ČNB nebyla dána utrácením nebo mizernou správou rezerv, ale posilováním koruny. Tím pádem klesala korunová hodnota rezerv, které jsou převážně v eurech a dolarech. Trend posilování koruny se ale zastavil se začátkem intervencí ČNB a není jisté, zda se obnoví. Vedlejším účinkem intervencí tedy je, že ČNB vydělává. Navíc má teď rezerv gigantické množství a nemusí se bát uložit část do výdělečnějších, ale rizikovějších aktiv.

## Švýcarský příklad

Devizové rezervy vynesly ČNB vloni 97,5 miliardy Kč, o rok dříve dokonce 115 miliard (bez kurzových rozdílů). To jsou velké částky, ale vzhledem k obřímu portfoliu se jedná o zisk jen 2,7 %, resp. 3,2 %. Chvála bohu za něj, ale poslední dva roky byly pro výnosy centrálních bank výjimečně dobré. Například švýcarská centrální banka vydělala vloni 6 %, předloni dokonce 8,1 %. Kdyby měla ČNB portfolio postavené jako Švýcaři, vydělala by za dva poslední roky o 300 miliard Kč víc. V čem se portfolio Švýcarů liší od ČNB? Právě ve vyšším podílu akcií (20 % oproti 13,5 %), vyšším podílu zlata, menším podílu eur a též větším důrazem na dlouhodobý výnos u dluhopisů. Asi těžko můžeme obvinit Švýcarskou národní banku z hazardování. Naopak, Švýcaři jsou konzervativní do té míry, že jednu dobu tam ani penzijní fondy nemohly držet akcie.

Každopádně doufejme, že ČNB bude pokračovat směrem k současné švýcarské praxi. Nicméně tam se nelze zastavit. ČNB je jediná centrální banka, která otevřeně říká, že velkou část rezerv (64 %) vůbec nepotřebuje pro měnovou politiku. Tato část tvoří tzv. investiční tranši, která „slouží jako zdroj dodatečného výnosu“. Schopnost ČNB zhodnocovat tyto peníze tedy musíme porovnávat s globálními benchmarky, zejména fondy bohatství Singapuru a Norska. Norský fond má v akciích 73 % a vloni vydělal 10,9 %. ČNB má před sebou dalekou cestu, ale zatleskejme jí za první krok.


Bojím se, že papírové peníze v Česku skončí do pěti let, říká ekonom

**Jak často používáte papírové bankovky?**

Osobně papírové bankovky a mince nepoužívám, pokud obchodník přijímá karty. Platím bezkontaktně mobilem přes Google Pay. Je to pro mě jednodušší a rychlejší, nemusím navíc vybírat hotovost z bankomatu. V době covidové jsem se ale paradoxně k bankovkám vrátil, protože dovezené obědy většinou nejde zaplatit kartou. A tomu rozumím a respektuji, že pro menší restaurace je platba v hotovosti snazší. Bankovky a mince taky používáme s našimi čtyřmi dětmi, aby se naučily základy finanční gramotnosti a znaly hodnotu peněz. To nejde dělat s kartou nebo mobilem, děti musí mít možnost si na ty peníze sáhnout.

> Pokud bychom v době katastrofy spoléhali jen na elektronické peníze, mohlo by se stát, že si nic nekoupíme. Společnost bez peněz by se zhroutila.


Přežijí papírové peníze pandemii?

Do zimní olympiády v Pekingu příští rok Čína naplno spustí svou digitální měnu. Zároveň se tamní vláda netají tím, že digitálními penězi brzy úplně nahradí hotovost. Říše středu tak ukončí svůj tisíciletý experiment s papírovými penězi, který tolik fascinoval středověké návštěvníky z Evropy v čele s Marcem Polem. Hotovost ale bude mít na kahánku i v Evropě – a tisíc let to trvat nebude.

## Prokletí hotovosti

Bankovky a mince mají pro stát hromadu nevýhod. Pomáhají šířit koronavirus (možná) a další patogeny a toxiny (určitě). Umožňují lidem vyhýbat se daním. Ulehčují fungování organizovaného zločinu. Znemožňují centrální bance srazit úrokové sazby hlouběji pod nulu. To jsou problémy často zmiňované a podrobně rozebrané třeba v knize profesora Rogoffa Prokletí hotovosti.

Na hotovost se ale brzy upře zrak pokrokových sil i z jiného důvodu. Běžná papírová bankovka má totiž na svědomí dva až tři kilogramy emisí oxidu uhličitého. Bankovek obíhá v Česku 523 milionů. Už si rozumíme? Naše centrální banka (a nejvýrazněji současný viceguvernér a zřejmě příští guvernér Marek Mora) zatím tlaku na „zezelenání“ odolává, což někteří považují za zpátečnické, jiní za prozíravé, ale všichni se asi shodneme, že je to statečné.

Ovšem nikdo nemůže čekat, že ČNB bude čelit stupňujícímu se tlaku veřejnosti a zahraniční praxe dlouho. Statečnost komplikuje centrálnímu bankéři život. Daleko jednodušší je přístup „nepouštějme se do žádných větších akcí“, tedy pokojná konformita s tím, jak to dělají ostatní. Proto třeba pořád cílujeme inflaci ve výši dvě procenta, ačkoliv moderní výzkum naznačuje, že prospěšnější by nám byla skutečná cenová stabilita.

## Hotovost jako únikový ventil

Osobně hotovost nepoužívám, pokud mě k tomu obchodník vyloženě nedonutí. Proti Google Pay je placení bankovkami a mincemi pomalé, trapné a nepohodlné. Nesnáším vybírání z bankomatu. A není nad to zjistit v pondělí při přebíraní dovezeného oběda, že doma nemáte dost hotovosti na zaplacení. Stejně ale utřu slzu, až i naše vláda hotovost zakáže.

Hotovost nám totiž dovoluje utéct ze státního systému regulací a sledování. Většině z nás systém vyhovuje a utíkat z něj nepotřebujeme, ale i tak jsme rádi, že ta možnost existuje. Když chcete, můžete zatím pořád zajít na kafe nebo pivo bez toho, aby to bylo u vašeho jména zapsané ve státním registru. (Vlastně nemůžete, ale v létě snad budete moct.)

Kvůli neefektivitě našich úřadů nemám obavy, že by stát takto získané osobní informace zneužil nebo, a to je ještě mnohem nepravděpodobnější, využil. Přístup úředníků k datům nejlépe ilustruje ubohá blamáž Českého statistického úřadu, který není schopen bez smutné ostudy zvládnout svůj nejdůležitější úkol, který provádí jednou za 10 let: sčítání lidu. On-line. Raz dva.

## Lákadlo digitální měny

Naopak v Číně je sledování a získání osobních dat hlavním motivem pro rušení hotovosti. Ještě vylepší první opravdu totalitní systém v dějinách a bude dávat občanům záporné body za nákup cigaret nebo alkoholu. Před laskavým dohledem Strany nebude úkrytu.

Český stát nikdy nebude velký bratr a těžko se bude bít za zelenou budoucnost. Jenže účty z let 2020 a 2021 musí někdo zaplatit na daních. A účinným řešením je zablokovat únikovou cestu v podobě hotovosti. Nejprve ČNB spustí (neanonymní) digitální měnu a stáhne bankovky vyšší hodnoty, pěti- a dvoutisícové. Následovat bude novela zákona, která digitální měnu povýší nad hotovost. Poté ČNB stáhne zbytek bankovek a přechod dovrší zákonný zákaz hotovosti. Divil bych se, kdyby na tom ministerstvo financí už nepracovalo.


Poděkování za Primátorku

Zatímco svět se oklepává, otevírá a pro letošní rok vyhlíží nejmohutnější hospodářský růst od druhé světové války, v Evropě a hlavně v Česku můžeme zatím snít o tom, že léto už třeba bude docela normální – pokud se tedy léta ve zdraví dočkáme. Jedna z věcí, o které s dětmi sníme (když náhodou spíme), je, že budeme zase moct chodit na Primátorku hrát si na velikém hřišti, trampolínách a možná dokonce i skákacím hradě.

Moje nejvýraznější dětská vzpomínka na Primátorskou hráz je šermířské vystoupení a bitva o nějaký hrad, snad to bylo dobývání Kozmické tvrze, Točník nebo něco docela jiného. Možná tam byl i Karel IV? Detaily si už nepamatuji, ale byli tam rytíři na koních, na hrázi postavená dřevěná tvrz a na svazích kolem polovina města. Kromě toho si ale o Primátorce nevybavuji nic. Jako děti jsme tam nechodili, protože tam nic nebylo.

Dnes je Primátorka místo, kam mohu za dobrého počasí vzít děti všeho věku a skvěle si odpočinout pod slunečníkem na bílém písku. Nejsložitější pro mě je pak návrat domů, když mi žena volá, že je hotová večeře, ale děti se nechtějí z pláže, skákacího hradu nebo od kamarádů hnout. Protože na Záhradí žádné větší dětské hřiště není, Primátorka je neocenitelná pro nás a spoustu lidí, se kterými jsem o ní kdy mluvil – a to z celé Litomyšle.

O Primátorku pečuje pan Wetter, který nejenom připravuje pro děti a dospělé úžasné atrakce a zábavu, ale díky kterému je také celý areál krásný pro kolemjdoucí – je to vlastně úhledně udržovaný parčík, který hezky navazuje na lesopark Černé hora. Pan Wetter je navíc neskutečně ochotný a udržuje i přilehlé městské pozemky a cesty tak, aby nebyly zamořené klíšťaty.

Rád bych tedy panu Wettrovi poděkoval a popřál mu hodně sil vzhledem k situaci, která je pro obor jeho podnikání velmi obtížná. I u nás v Česku je ale už jisté, že Covid nakonec porazíme a nejpozději do dvou let dosáhneme bohatství, které bychom měli bez Covidu. Většina podnikatelů, kteří to přežijí, uvidí ve druhé polovině letošního roku a celý příští rok zdaleka nejvyšší tržby v historii. Mezitím nám ale nezbývá než se těšit a doufat, že naše oblíbené podniky v létě zase otevřou.


Je inflace neústavní? Aneb budoucnost měnové politiky

Možnost radikálně změnit i praxi, která funguje řadu let a odvolává se na ústavu, existuje. Viděli jsme ji například včera, kdy Ústavní soud hodil granát do zavedeného volebního systému. A podobný granát může kdykoli hodit i do politiky České národní banky, také se odvolávající na ústavu.

Otázka zní – rovná se každoroční zdražování principu cenové stability? Ústavním úkolem ČNB je totiž péče o cenovou stabilitu, a nikoli zajištění kladné inflace. ČNB v tom ale není sama, na revizi čeká celé centrální bankovnictví.

Centrální banky v malých ekonomikách dnes pracují podle třísložkového receptu. Zaprvé, snaží se o inflaci kolem dvou procent. Zadruhé, hromadí devizy a ukládají je převážně bez výnosu. Zatřetí, v krizi skupují dluhopisy nebo oslabují měnu. Zkušenosti poslední dekády a nový výzkum ale zpochybňují všechny tři ingredience. Jak bude měnová politika vypadat na konci desetiletí?

## Skutečná cenová stabilita

Většina centrálních bank má za úkol péči o cenovou stabilitu. Žádná si ale mandát nevykládá doslovně, místo toho cílují dvouprocentní inflaci. Mírné zdražování prý ekonomice pomáhá. Laikovi se tahle logika nezdá: metr taky nekrátíme o dva centimetry ročně, abychom snížili spotřebu na sto kilometrů. Ano, snáze bychom na papíře plnili emisní normy, ale v praxi by panoval zmatek. Podobně i koruna je základní měrnou jednotkou a změny její hodnoty komplikují život nám všem.

Tento pohled sdílí i odborná literatura o optimální inflaci. Podle databáze americké centrální banky bylo za posledních 30 let publikováno 220 studií na toto téma. Průměrný odhad ideální inflace? Minus 0,06 procent, tedy blízko skutečné cenové stability. Není divu, že skutečnou stabilitu dnes prosazují i kapacity jako John Cochrane, exprezident Americké finanční asociace. Důsledkem bude rychlejší posilování koruny, ale bez poškození exportérů, jimž díky smazání inflace pomaleji porostou náklady.

## Investice devizových rezerv

Česko má obrovské devizové rezervy, přes 135 miliard eur, uložené hlavně v dluhopisech. Mezi ekonomy není aktuálně shoda, zda vyspělé země vůbec rezervy potřebují. ČNB je nevyužila ve finanční ani covidové krizi. Přesto by nebylo rozumné, aby za všechna svá eura koupila třeba byty v Aténách nebo čínský jüan. Rezervy by přestaly být likvidní, rychle použitelné k obraně koruny. Není ale důvod polovinu eur postupně neinvestovat do kvalitních světových akcií.

Akcie jsou v moderní ekonomice podobně likvidní jako státní dluhopisy. Jenže dlouhodobě vydělávají reálně kolem 6 procent, zatímco dluhopisy mají nyní úrok často záporný. Stát neumírá, má nekonečný investiční horizont, může ignorovat krátkodobé akciové výkyvy. Koneckonců podobně investuje rezervy i Singapur. Není to konec kapitalismu: budeme kupovat globální akcie, kde jsme kapkou v moři. Česko jen zvedne stamiliardy korun, které teď nechává ležet na chodníku. Navíc nic nebrání ČNB, aby nakoupila i víc zlata a naplnila své prázdné trezory. Zlato dlouhodobě moc nevydělá, ale na rozdíl od státních dluhopisů aspoň tolik neprodělá.

## Přímá podpora spotřeby

V krizi spoléhají centrální banky na záporné sazby, oslabování měny, nebo nákup dluhopisů (tzv. kvantitativní uvolňování). Před několika lety jsem těmto nástrojům sám věřil, ale data jsou neúprosná. Záporné sazby nepomáhají podpořit úvěrování. Kvantitativní uvolňování má na inflaci mizivý vliv. Naše vlastní zkušenost s intervencemi ukazuje, že oslabení měny popožene ekonomiku, ale s cenami moc nepohne.

Po finanční krizi jsme čekali deflační spirálu. Ta nepřišla nikde, bez ohledu na to, zda a jaké nestandardní nástroje centrální banky použily. Skutečná cenová stabilita zřejmě takové nástroje nepotřebuje. Pokud bychom nějaký použít nutně museli, sáhněme po takovém, který je srozumitelný, pozitivní a účinný. Tím je přímá podpora spotřeby, tedy zasílání peněz vydělaných investicí devizových rezerv přímo na účty občanů. Na ztrátě ČNB z nestandardního nástroje pak vydělají domácnosti, ne spekulanti.

Úkol pro rok 2021

Centrální banky tato vylepšení přijmou samy, ale potrvá to roky. Pokud chceme v Česku změnu rychleji, stačí upřesnit zákon o ČNB přidáním následujících tří vět. Zaprvé, cenová stabilita znamená stabilitu indexu spotřebitelských cen. Zadruhé, ČNB nakládá s devizovými rezervami s péčí řádného hospodáře. Zatřetí, pro dosažení cenové stability může ČNB výjimečně posílat peníze přímo občanům.


Nově upravený projekt dálnice D35

Dostal jsem k nahlédnutí nově upravený projekt dálnice. Musím uznat, že nová podoba D35 je pro Litomyšl skutečně výrazně lepší než ta původní. Je blízko varianty 1, o které jsme se před lety bavili, takže nakonec nebude tolik vidět a slyšet; možná je ještě lepší než varianta 1. Za lepší dálnici pro Litomyšl je na místě poděkovat i Živým Kornicím, konkrétně panu Chaloupkovi, kterému jsem v minulosti spíše nadával a kterému se omlouvám, a pak panu starostu Brýdlovi a panu řediteli ŘSD Mátlovi. Bez úsilí dvou posledně jmenovaných by dálnice nestála ani v roce 2030. Věřím, že teď všechny strany své sliby v memorandu dodrží a už tak značné zpoždění našeho úseku nebude narůstat. Nyní tedy nemá smysl psát o tom, kdo zpoždění zavinil, ale upnout všechny síly k brzkému dokončení dálnice.