Ohlédnutí za nejúspěšnějším rokem florbalu v Litomyšli

Vloni se nebývale dařilo jak elitnímu A týmu florbalistů, tak mládežnickým kategoriím. Historickou událostí číslo 1, 2 a 3 byl postup A týmu do Národní ligy. K tomu potřebovali florbalisté nejprve ovládnout svou divizi (větší než východní Čechy; jezdili až do Třebíče). Pak museli v sériích na 3 vítězné zápasy postupně přemoci nejlepší týmy z dalších divizí, Bílovec a Kadaň.

Na páté rozhodující utkání s Kadaní o Velikonočním pondělí přišlo do naší haly 500 lidí. Víc se nás tam nevejde. Zážitek to byl o to větší, že nám Kadaň nedala nic zadarmo. Po dvou třetinách jsme prohrávali, a to ještě náš brankář těsně před sirénou parádně lapil trestné střílení. Až ve třetí třetině jsme Kadaň zlomili, nasázeli spoustu gólů a oslavili spolu postup.

Národní liga je o parník těžší, než co jsme znali z divize. I tak se nám daří občas ukořistit skalpy favoritů, třeba Písku, Kobylis, Panthers Praha. Naše domácí zápasy jsou proslulé skvělou atmosférou; rozhodčí na ně mají pořadník. Viz například oficiální komentář trenéra pražského týmu po prohraném utkání v Litomyšli: „Skvělé prostředí, soupeř, výborní diváci i zápas. Klobouk dolů, kvůli tomuhle to hrajeme." Cílem pro rok 2025 je Národní ligu v Litomyšli udržet.

Vloni zaznamenali skvělý úspěch též dorostenci Litomyšle, kteří ovládli 2. ligu! Titul mohli opět za skvělé kulisy oslavit doma. I na zápasy mládežnických kategorií u nás chodí přes 100 diváků, což je u zápasů dětí nevídané. Kdo mě zná, ví, že jsem na Litomyšl hrdý obecně – ale máloco se u mě vyrovná parádně zorganizovanému turnaji pro celé východní Čechy, kde si třeba děti z Pardubic prvně zahrají v atmosféře jako z play off.

V minulém roce též prvně v historii začali hrát mladší žáci (kluci a holky pod 13 let) florbal na velkém hřišti s pěti hráči v poli. Přechod na 5+1 už v mladším věku je světovým trendem, umožňuje rychlejší individuální rozvoj hráčů a pro diváky přidává na atraktivitě. Náš tým jako nováček začínal v nejnižším výkonnostním koši ligy, ale postupně se propracoval až do druhého nejvyššího.

Píšu o florbale, neb florbal hrají mé děti. Mám ale radost, že i další sporty u nás jsou skvěle vedeny (sleduji basket, volejbal, hokej, atletiku, fotbal). Na tak malé město mají děti bohatý výběr. Kluby spolupracují a nevyčítají si přestupy a peníze, jak to známe odjinud. Děkuji všem, kdo pomáhají dětem sportovat. Jinak děti přicházejí o návyky disciplíny, práce v týmu, euforii z vítězství, skousnutí porážky, zdravý tělesný vývoj. Přeji všem litomyšlským sportům, aby se jim letos podařilo přilákat víc hráčů.


Naděje na cenovou stabilitu? Do ČNB se vrací nezávislý výzkum

Analytickou práci ČNB čekají největší změny za 20 let. Je to důsledek auditu měnové politiky, který si banka zadala u nezávislých odborníků z ČR i zahraničí, píše ekonom a profesor Univerzity Karlovy Tomáš Havránek.

Written by the original outlet, not by the author.

Od intervencí ČNB proti koruně, které skončily v roce 2017, máme jednu z nejvyšších inflací mezi vyspělými zeměmi. Přitom hlavním ústavním úkolem národní banky je péče o cenovou stabilitu. Řekněme to na rovinu: ČNB dlouhodobě nezvládá plnit ústavní zadání. Současnému vedení slouží ke cti, že si nechalo dosavadní postup posoudit od renomovaných odborníků.

Podobný audit měnové politiky si nechala v minulosti zpracovat řada centrální bank, ale pro ČNB je to poprvé. Cynika napadne, zda nejde o divadlo s cílem zbavit se nepohodlných analytiků. Současný guvernér měl opakované konflikty se sekcí měnovou, jež spravuje predikční model a připravuje doporučení ohledně úrokových sazeb. Mohly by se mu tedy hodit posudky, které ukazují na analytické nedokonalosti v nedávné minulosti ČNB.

Paradoxně však posudek nejvíce kritický k sekci měnové napsal Roman Šustek z Queen Mary University of London, kterého si sekce do auditu sama vybrala. To ukazuje na poctivost analytiků a vedení sekce. Úlevou také je, že guvernér ani po auditu šéfa sekce neodvolal. Celkové vyznění auditu není nijak zdrcující, ale navrhuje dvě velké změny. Zaprvé, ČNB by se měla přestat soustředit na jediný model. Zadruhé, měla by vytvořit nezávislý výzkumný útvar, který bude oponovat doporučení měnové sekce ohledně úrokových sazeb.

## Výzkum a nový model

Na svém čtvrtečním jednání bankovní rada obě doporučení přijala. Vznikne nová sekce výzkumu, která bude mít na starosti vývoj nového modelu a bude zcela nezávislá na sekci měnové či jiné. Částečně se tak vracíme do minulosti, protože do roku 2016 ČNB takový nezávislý oponentní útvar měla. Je náhoda, že inflaci téměř neustále nad cílem vidíme právě od roku 2017?

Nezávislý výzkum v ČNB vybudovala Kateřina Šmídková, která též působila jako profesorka na Univerzitě Karlově. Její úmrtí v roce 2014 výzkum téměř paralyzovalo; v českém prostředí se nepodařilo najít vhodného nástupce. Ač proběhlo velké mezinárodní výběrové řízení s řadou skvělých kandidátů, všichni nakonec odstoupili.

Na konci roku 2016 pak tehdejší bankovní rada nezávislý výzkum zrušila. Oponentura sekci měnové prakticky zmizela, což přispělo k zahledění do jediného modelového přístupu. Sazby měly být již od roku 2017 vyšší, než doporučoval model. Je navíc těžko pochopitelné, že na začátku inflační vlny v roce 2021 ČNB ani nezvažovala, že by mohla inflaci rychle srazit prodejem části gigantických rezerv, které vznikly během předchozích intervencí.

Nástupkyní Kateřiny Šmídkové na pozici šéfky nezávislého výzkumu ČNB je Simona Malovaná. To je dobrá volba: prakticky od nuly vybudovala výzkum finanční stability, díky kterému je dnes ČNB mezinárodně známá. Zároveň má dostatek asertivity, aby dokázala argumentační sílu sekce měnové efektivně vyvážit. Kateřina Šmídková vstupovala do této role v 36 letech, Simona Malovaná je ještě o něco mladší. Dohled nad výzkumem bude mít na starosti Jakub Seidler, skvělá volba prezidenta pro uvolněné místo člena bankovní rady po odstoupivším Tomáši Holubovi.

## Úspěchy dnešní ČNB

Současné bankovní radě toho můžeme vyčítat dost, ostatně sám jsem o tom popsal desítky stran. Reputaci ČNB poškozuje personální politika. Řada schopných lidí v posledních dvou letech odešla. Klíčové manažerské posty často obsadili lidé spojení s bývalým prezidentem. Je nesnadné ubránit se dojmu, že se jedná o protislužby za pomoc s prosazením výběru guvernéra. Na druhou stranu se patří pochválit úspěchy:

1) Obnovení samostatného výzkumu a plnohodnotné oponentury v ČNB.

2) Postupné investice devizových rezerv do akcií, což nám v dlouhodobém vyjádření vydělá stamiliardy, aniž by to ohrozilo plnění hlavního ústavního mandátu ČNB.

3) Prodej čínských státních dluhopisů, které nakoupila předchozí bankovní rada těsně před jmenováním tehdejšího viceguvernéra novým velvyslancem v Číně.

4) Zrušení vazby platů v ČNB na inflaci. Platy v ČNB by měly být mnohem vyšší (a současná bankovní rada by měla najít odvahu je nárazově zvýšit), ale zaměstnancům nepřísluší automatické odměny za vyšší inflaci, kterou svou prací sami ovlivňují.

Míč je nyní na straně vlády a prezidenta. Potřebujeme zlepšit zákonný rámec, ve kterém se ČNB pohybuje – její práva, povinnosti, odpovědnost. Nové členy rady by měl potvrzovat Senát, jako je to zvykem ve vyspělých zemích. Zákon by měl umožňovat, abychom do takové funkce vybírali i zahraniční experty. Měli bychom jasně říct, co všechno může nebo nemůže ČNB dělat s rezervami. A hlavně musíme jasně vymezit, co přesně po ČNB chceme. Dvouprocentní inflaci? OK, napišme to do zákona společně s tím, co vedení ČNB čeká, když to plnit nebude.


Florbalová sezóna nabírá na obrátkách

Na podzim se v akci představilo hned osm týmů litomyšlských florbalistů, od nejmladší přípravky po elitní A tým mužů. Ve dvou nejmladších kategoriích, tedy přípravce a elévech, se podle pravidel skóre nepočítá a hlavní je radost ze hry. Hráči Litomyšle ale vědí, že těch gólů dávají letos opravdu dost i nejlepším týmům kraje.

Další věková kategorie, mladší žáci, už hraje na velkém hřišti s pěti hráči v poli. Letos má Litomyšl i v této kategorii velmi silný tým, který cestuje na turnaje po celých východních Čechách a z prvních 12 zápasů ovládl 10.

Těžší to mají starší žáci, kteří z loňska zdědili nasazení do elitního výkonnostního koše, ale kvůli zraněním jim chybí od začátku sezony několik klíčových hráčů. Museli zakusit několik porážek, než se jim podařilo pozici v tabulce stabilizovat.

Klasicky dobře se daří dorostencům, kteří vloni svou ligu vyhráli; napínavé bylo třeba vítězství 4:3 nad Vysokým Mýtem 2.11. Podobně hezký zážitek poskytli fanouškům junioři, když 9.11. zdolali silný tým Náchodu.

Nad očekávání se daří též elitnímu A týmu v Národní lize, kam vloni po velkém boji postoupil z divize. Mohli jsme si užít například domácí vítězství nad favorizovanými Panthers Praha v poměru 5:2, když přitom po dvou třetinách byl stav 0:1. Na domácí zápasy áčka chodí běžně kolem 300 lidí a mají parádní atmosféru.

Ve florbale se hrají též školní soutěže, kde se tradičně daří litomyšlským školám. Letos v okresním kole získal tým druhého stupně ZŠ Zámecká stříbro, tým prvního stupně bronz. Zvláště dramatický byl boj o bronz, kde kluci ze Zámecké prohrávali již 0:3, ale dokázali zápas vyrovnat a rozhodnout v nájezdech. Dobře se dařilo i týmu ZŠ TGM, který byl na turnaji nejmladší a příští rok bude největším favoritem.

Rád bych tímto poděkoval všem trenérům, kteří se v Litomyšli florbalu věnují. Jmenovitě (neb trénují moje syny) chci poděkovat Leoši Dvořákovi, Tomáši Doubkovi a Danu Novotnému. Jejich tréninky mladších a starších žáků mají velkou úroveň, což je pak vidět na turnajích, a hlavně na dobrém kolektivu, který se v Litomyšli kolem florbalu podařilo vybudovat.

S florbalem lze začít kdykoli během roku, nezávazně a v libovolném věku. Někdo začíná v 5 letech. Jsou i hráči, kteří naskočili až ve 13 a brzy se stali tahouny týmu. Stačí přijít na trénink, podívat se a vyzkoušet si hru. Čas tréninků je k dispozici v listopadové Lilii. Má-li člověk zájem a snaží se, není obvykle problém okusit již po několika týdnech reprezentační zápas v dresu Litomyšle.


Florbalisté mladší žáci poprvé na velkém hřišti

Florbal se v mladších kategoriích hraje se třemi hráči v poli (plus brankář). Trendem je ale stále dřívější přechod na velké hřiště s pěti hráči (5+1), jak to hrají dospělí. Letos se litomyšlský florbal poprvé představuje ve formátu 5+1 již v kategorii mladších žáků, tedy do 13 let. Přechod je pro hráče fyzicky náročný: velké hřiště znamená mnohem víc běhání.

První turnaj v této obtížnější lize (jež zahrnuje celé východní Čechy) odehrál náš tým 29. září v Hořicích. První gól mladších žáků ve velkém florbale vstřelil už po 14 sekundách Fíla po parádní nahrávce Honzy. Velký florbal také znamená, že faul se už trestá vyloučením, ne jen trestným střílením. Někteří hráči si tedy hned vyzkoušeli pobyt na trestné lavici, ale i tak jsme zápas se Svitavami ovládli 6:2. Pak jsme porazili Hořice 4:0, Hradec Králové 5:1 a Dobrušku 3:2. Zvláštní pochvalu za vítězný turnaj zaslouží Máťa, který byl s pěti obdrženými góly nejlepším gólmanem turnaje. Cenu za nejlepšího hráče dostal Dan, výraznými tahouny byli Ondra a Honza. Kluci se jako tým zlepšovali zápas od zápasu.

Druhý turnaj odehráli mladší žáci doma v Litomyšli 13. října. Hned na začátku nám porážku z předchozího turnaje oplatila Dobruška (3:5), ale následně jsme přemohli Hradec Králové 5:3 a Trutnov 5:1. Čekal nás rozhodující zápas o postup do vyššího výkonnostního koše. Tam nás výborným výkonem podržel Tom v bráně a po vítězství 2:0 jsme mohli slavit postup. Příště tedy narazíme na ještě silnější týmy.

Ne vždy se vyhrává a hlavní je hru si užít. S florbalem je možné začít kdykoli během roku. Stačí si přinést sálovou obuv a pití a přijít do městské sportovní haly buď v úterý v 14.00, nebo v pátek 14.30 (děti od 5 do 10 let) nebo v pondělí v 15.30, středu 15.30, či pátek 16.00 (od 11 let výše). Florbalku trenéři půjčí na zkoušku.

Není problém kombinovat florbal s ostatními sporty – u mladších dětí to podporuje zdravou všestrannost. Florbal hrají i holky, třeba naše Lucinka. Sport je to divácky atraktivní a domácí zápasy – ať už áčka, nebo mládeže – mívají báječnou a hlučnou (ale slušnou) atmosféru. Dotazy klidně směřujte na t.havranek@gmail.com.


V čem Češi poráží Ameriku

České HDP netrhá poslední dobou rekordy. Jsme na sebe rádi přísní, a tak říkáme, že zaostáváme. Co na tom, že jsme přibližně na úrovni Itálie a Japonska, navíc s nižším dluhem. Že HDP je hrubý ukazatel, jenž málo ocení naše školství, zdravotnictví a hromadnou dopravu. Že nám růst po pandemii opticky pokazilo zrušení EET. Jak říká Američanka, která se ze San Francisca přestěhovala do Litomyšle: „Vy Češi si pořád stěžujete, přitom si žijete líp než Kaliforňané.“

Za posledních 15 let jsme navštívili celkem 17 amerických států, Kalifornii mnohokrát, pracovně i soukromě. Žili jsme v centrech velkoměst a na předměstích mezi progresivní elitou i na odlehlém venkově mezi lidmi, jimž naši kalifornští přátelé říkají „rednecks“ nebo „hillbillies“. Nesčetněkrát jsme Američany, demokraty i republikány provázeli po Praze a východních Čechách. Žije se u nás opravdu hůře, jak naznačuje slabší HDP? Nežije, a to ze sedmi důvodů.

Češi milují rodnou hroudu. Ani komunismus od nás nevyhnal zdaleka tolik lidí jako z Polska a Maďarska. Často se vracíme žít do městeček, kde jsme se narodili. Díky tomu mohou být i menší odlehlá sídla stabilní a prosperovat. Příklad dává Litomyšl, kde žijeme a kde se jeden z nás narodil – stejně jako jeho předkové.

Američané jsou Litomyšlí fascinováni, neb takhle malá města daleko od finančních center tam bývají zapadákovy, odkud mladí touží vypadnout. Americký venkov je v tomhle sudetštější než naše Sudety.

Školství v řadě států Ameriky příliš podléhá vlivu učitelských odborů. Důraz na platy a pohodlí učitelů se zdá větší než na vzdělání dětí. Zvláštní je míra ideologické indoktrinace na školách, a to veřejných i soukromých. Vychází přitom někde zprava (odmítání evoluční teorie, homofobie), jinde zleva (až náboženský důraz na změnu klimatu a pohlaví).

Někteří naši přátelé v Kalifornii to řeší tak, že děti učí sami doma, což si ale může dovolit málokdo. Přes všechny problémy našich škol jsme rádi, že se svými čtyřmi dětmi můžeme žít v Česku.

Jak vyrovnat české veřejné rozpočty? Vládě by stačily pouhé dva kroky, přiznání porážky ale bolí

Čecha zarazí, nakolik si Američané potrpí na rasu, pohlaví a sexuální orientaci. Čekáte, že vás budou hodnotit podle toho, jací jste, jak se chováte? Ano, ale častou podmínkou pro pracovní postup je „identita“, tedy co jste, čím jste se narodili. Podobně jako v 50. letech, ale naruby: bílí heterosexuální muži nejsou nahoře, ale úplně dole, hned vedle židů.

Můžeme v tom vidět trochu škodolibé spravedlnosti. Jenže dvě zla nedělají dobro. V Česku jsme na tom lépe, snad proto, že nemusíme kompenzovat otroctví, což nikdy nejde dost.

Při večeři v soukromí často zjišťujeme, že i americký akademik na prestižní univerzitě může pěstovat klasicky liberální myšlenky. Ale v přednáškovém sále a na Twitteru se od něj očekává podpora jedné strany a souhlas s progresivním balíčkem.

Poruší-li jeho část, čelí hrozbě zastrašování, v extrémním případě násilí a výpovědi. Je-li židovského původu, radši se už nechce vyjadřovat k ničemu. Jedna ideologie vládne všem univerzitám. U nás to tak dosud není – možná proto, že při vzpomínce na komunismus víme, že svoboda může trpět jak zprava, tak zleva.

Češi jsou relativně tolerantní a ochotní změnit názor, dostanou-li nová fakta. To se sice zhoršilo po pandemii, kdy vládní odpověď na covid vyhnala část lidí doprava, část doleva – ale pořád je to lepší než v Americe.

Tam si často vybíráte celý balíček (klima, gender, daně, imigrace, Ukrajina, Gaza) podle toho, zda se cítíte jako republikán, či demokrat. Je běžné, že se tak dopředu registrujete na volebním úřadě, což dál nahrává dvoustranné extremizaci. Čech ví, že hlouposti mohou znít z obou stran. Donald i Kamala by to u nás měli těžké.

Centra amerických velkoměst byla vždy divočejší, než jsme zvyklí. V posledních letech ale dále zdivočela s tím, jak mnohde přestali trestat drobnou a střední kriminalitu. Vloupáním do aut a krádežemi v obchodech se policie pod politickým tlakem často odmítá zabývat.

Když už pachatele chytí, mnohdy ho hned pustí. Na počátku byl dobrý úmysl, aby ve vězeních nekončilo tolik příslušníků menšin. Nakonec ale oslabení policie a vzniklé bezpráví dopadá nejdrtivěji právě na chudší obyvatele městských center, typicky černochy a Hispánce.

Americké rodiny si po přestěhování do Prahy pochvalují síť tramvají a metra. Jejich děti se najednou mohou svobodně pohybovat po velkém městě. V Americe, automobilové civilizaci, se musí spoléhat na to, že je rodiče všude odvezou. V některých městech MHD funguje, ale s dětmi se do ní odvážíte málokdy.

Pražské metro je na globální poměry extrémně bezpečné. Síť vlaků a autobusů v naší zemi je slušná a spolehlivější než v Německu. I americký hardcore republikán v Česku uzná, že některé vládní výdaje mají smysl.

Stanice Depo Zličín nebude, metro by vozilo jen vzduch. Hřib zastavil projekt, který dříve hájil

Jasně, ne ve všem drtíme Ameriku. V kráse přírody nám dává k. o. Rádi vyzdvihujeme naše skvělé zdravotnictví, ale kvůli cenovým stropům často neseženeme základní léky. Dbá-li člověk na pojištění, nemá se zdravotnictvím v Americe problém. Američané jsou též finančně bohatší.

Ale pracují víc než my, mají přísnější pracovní etiku. Jsou svobodnější v podnikání, odolnější ke korupci, přátelštější k cizincům, patriotičtější, optimističtější, odvážnější, ambicióznější.

Chronický deficit ambicí nás Čechů skvěle popisuje Mojmír Hampl v knize Pro Čechy je nebe nízko. Mojmír má pravdu: jsme hobiti a Česko je náš Kraj. Vylepšit ho můžeme. Ale nesnažme se z něj udělat kopii Ameriky v době, kdy si sama začíná uvědomovat hloubku svých problémů.


Poděkování za obnovu židovského hřbitova: symbol naděje a úcty k minulosti

Děkuji manželům Tomsovým a Pavlu Mrověcovi za nesmírné úsilí a čas, které věnují záchraně židovského hřbitova. Ač můj rodný dům leží od hřbitova daleko, často jsem tam v mládí chodíval. Nerozuměl jsem tehdy příliš, co znamená „židovský“, ani proč je opuštěný – ale starobylé, napůl zničené či rozpadlé náhrobky s exotickými nápisy dávaly místu tajemný, za podzimních mlh až mystický charakter.

V neděli 18. srpna jsem se na hřbitově po letech ocitl znovu, a to v rámci procházky „Po stopách Židů v Litomyšli“, již organizovaly paní Burdová a Brýdlová. Ač prohlídka trvala 3 hodiny, paní Burdová vypráví tak poutavě, že celou dobu ovládala pozornost i mého 9letého Filípka (včetně cesty z náměstí). Styděl jsem se, že tyto klíčové události z historie Litomyšle neznám. Každý litomyšlský patriot by si měl od paní Burdové nechat vyprávět.

Nejvíc mě ale překvapilo, jak se hřbitov změnil, kolik hrobů je postavených, opravených. Na atmosféře to místu neubralo. Člověk tam teď navíc cítí naději a elán, které by jinak se hřbitovem nespojoval. V neděli tenhle náš pocit umocnilo košer červené, které Tomsovi připravili, společně s macesy, které tuším do dvou hodin ranních pekl pan restaurátor.

Jsem hrdý, že s námi v Litomyšli žijí lidé jako Dagmar Burdová, Pavel Mrověc a manželé Tomsovi. Buďme pyšní na to, jak se vedení Litomyšle (a ostatně i celé země za jakékoli vlády) staví k židovským památkám, židovské historii a současným problémům Židů v jejich domovině. V době rostoucího antisemitismu zprava i zleva v Evropě i USA zůstáváme nejvěrnějším spojencem Izraele, jímž jsme ostatně byli hned po jeho založení. Židé po celém světě to dobře vědí a mají Čechy rádi.

Krásná litomyšlská synagoga padla za oběť průtahu a souvisejícího znetvoření města. Co takhle ji postavit znovu? Podle původních plánů. Na stejném místě to nejde, ale v širším centru bychom našli důstojný pozemek. Dnes je unikátní možnost získat finance. Česká podpora je pro Židy stále vzácnější, a snad by potřebnou sumu šlo vybrat online mezi Američany židovského původu. Však kolik synagog se v poslední době v Evropě postavilo? Navíc díky práci manželů Tomsových můžeme ukázat, jak si Litomyšl váží svého židovského dědictví.

Kdo se mezitím chce podívat, jak krásná taková synagoga může být (a vyhnout se davům turistů), ať si zajede do Třebíče. My jsme se tam dostali náhodou, když jsme si udělali rodinný výlet s florbalovým týmem Litomyšle, jenž tam porazil místní Snipers a získal divizní titul. Poseďte si v klidu v Zadní synagoze a pak mi řekněte, že by nebylo krásné obnovit tu naši.


Otázky Václava Moravce: Chudí zaměstnanci státu


Hodnota peněz by měla být stabilní podobně jako délka metru

Kdyby centrální banka využila své rezervy k posílení koruny v roce 2021, nemuselo si Česko projít tak vysokou inflací. Profesor Tomáš Havránek je zároveň přesvědčen o tom, že kořeny nedávných potíží sahají až do období let 2013–2017, kdy banka uměle oslabovala českou měnu. Jinak řečeno,...

V nedávném rozhovoru jste prohlásil, že počátek vzedmutí inflační vlny v ČR se vztahuje k období kurzového závazku ČNB (tj. 2013–2017). Nemyslíte si však, že by se jednalo o příliš dlouhou transmisi měnové politiky, jelikož by to byl horizont 4 a více let? Je vůbec takto dlouho trvající přenos změn v měnové politice na ekonomiku v odborné literatuře zdokumentován?

Shrňme si, na čem existuje konsensus. Zaprvé, smyslem intervencí proti koruně bylo natlakovat ekonomiku. Vedení ČNB používalo přímo sousloví „natlakovat inflační papiňák“. Zadruhé, to se do velké míry povedlo, intervence skutečně přinesly vyšší růst a bezprostředně i trochu vyšší inflaci. Existující výzkum tohle ukazuje poměrně jasně. Zatřetí, po skončení intervencí v roce 2017 byla naše ekonomika jedna z nejvíce přehřátých v Evropě; dočasně jsme měli jeden z nejvyšších růstů na světě, aniž by ČNB začala rychle vracet sazby k normálu. Začtvrté, mezi lety 2021–2023 jsme měli nejvyšší inflaci v rámci vyspělých zemí. Je to důkaz, že intervence, nebo spíš chování ČNB po konci intervencí, způsobily naši rekordní inflaci? Není, potřebujeme víc výzkumu. Je ale pro makroekonoma těžké uvěřit, že tam neexistuje žádná souvislost.

Podíval-li byste se zpětně na nedávno ukončenou periodu zvýšené inflace v ČR, v čem podle vás centrální banka pochybila, že zde byla míra inflace po tak dlouhou dobu nevídaně vysoká?

Úrokové sazby měly jít rychle nahoru už od roku 2017, aby se papiňák upustil a měnové podmínky (cena peněz) se dostaly do nějakého zhruba normálního stavu. Nicméně to je do jisté míry spekulace, protože jak správně říkáte, většina makroekonomů se shodne, že úrokové sazby se v inflaci plně projeví zhruba do 2–3 let. Co je ale nepopiratelné, je, že ČNB mohla snížit inflaci na podzim 2021 masivním posílením koruny, k čemuž se z nějakého důvodu neodhodlala. To byla ta hlavní měnověpolitická chyba, kvůli které ČNB tak katastrofálně nezvládla plnit svůj mandát cenové stability a ztratila velkou část své domácí i mezinárodní reputace, kterou předtím desítky let pracně budovala.

Souhlasíte s tezí člena bankovní rady ČNB Tomáše Holuba o tom, že „s výhodou zpětného pohledu by bývalo bylo lepší začít úrokové sazby zvyšovat dříve, rychleji a na vyšší úroveň.“ Jinými slovy, myslíte si, že bylo chybou klíčovou sazbu po dlouhou dobu stabilizovat na úrovni sedm procent?

V zásadě ano, i když jak jsem řekl – vedle zvyšování sazeb mělo přijít na řadu také přímé, jasné a masivní posílení koruny odprodejem velké části obrovských devizových rezerv. Samozřejmě stabilizace sazeb na sedmi procentech nebylo ekonomické, ale spíše politické rozhodnutí, kterým nové vedení zřejmě plnilo nějaké zadání. Je velmi těžké ubránit se dojmu, že tomu bylo nějak jinak. Víte, ono je v makroekonomii velmi těžké nějak spočítat, co vlastně změny sazeb s inflací udělají. Skoro vždycky je to tak, že centrální banka reaguje na něco, co v ekonomice vidí nebo čeká. Ideálně bychom potřebovali nějaký experiment, ale centrální banka těžko změní sazby jen tak, abychom v ekonomii měli hezká data. To zafixování sazeb na 7 procent ale vlastně takový experiment je, protože to opravdu nebyla reakce na ekonomiku, ale politiku; ekonomika vyžadovala naopak další růst sazeb. Takže na to půjde brzy udělat hezký výzkum, který nám pomůže pochopit, jak vlastně změny sazeb (nebo jejich stabilita) ovlivňují inflaci a růst.

V nedávném rozhovoru jste uvedl následující: „Nevíme, jak změny úrokových sazeb inflaci ovlivní. (…) Ten přesný mechanismus není úplně jednoznačný.“ Znamená to tedy, že transmisní mechanismus měnové politiky – tak, jak bývá běžně uváděn – je chybný? Anebo to snad implikuje i to, že se ekonomie už od dob Wicksella, Keynese, Hayeka či Woodforda mýlí ohledně toho, že nárůst reálné úrokové míry nad její přirozenou úroveň (r*) povede k poklesu míry inflace?

Asi vás zklamu, ale nikdo neví, jak úrokové sazby ovlivňují inflaci. Centrální banky se tváří, že to vědí, že mají mechanismus, kde je možné zatáhnout za páku a za rok se dostaví výsledek. Je logické, že to centrální banky říkají, asi nemohou dělat nic jiného. Nicméně vědecká evidence pro ten standardní „transmisní mechanismus“ je překvapivě slabá. Musíte modely velmi ohýbat, abyste dostali něco, co se tomu standardnímu příběhu blíží. Podobně těžké je takový výsledek dostat v praxi při pohledu na data s použitím vektorových autoregresí (tj. pokročilá statistická metoda – pozn. red.). Já vlastně tomu standardnímu příběhu také věřím, jenom chci zdůraznit, že nemá silný vědecký základ. Co má silný vědecký základ, je opačné tvrzení: když centrální banka zvýší sazby a nechá je tam hodně dlouho, nakonec musí přijít vyšší inflace. To je proto, že centrální banka dlouhodobě nemůže ovlivnit reálnou úrokovou míru (alespoň podle stávajícího konsensu v makroekonomii). Protože inflace se rovná nominální úroková míra mínus reálná, dlouhodobé zvýšení nominální sazby by nakonec mělo vést k vyšší inflaci. To plyne jasně z hypotézy racionálních očekávání. Je tady potřeba ještě hodně práce.

Na webových stránkách Vašeho projektu Zrušme inflaci je psáno, že „od roku 1990 bylo vydáno 222 vědeckých studií, které pečlivě váží všechny výhody a nevýhody inflace a odhadují, jaká inflace je pro ekonomiku zdravá. Průměrný odhad je minus 0,09 %.“ Nemohou však tyto studie být zastaralé, neboť mnohé z nich nebraly v potaz palčivou problematiku ZLB (tj. nulové omezení nominálních úrokových sazeb), jíž vyspělý svět čelil až na počátku tohoto století? Například ekonom České spořitelny Michal Skořepa ve své publikaci Ekonomické jednohubky deklaruje následující: „V posledních letech vychází míň článků, které optimální míru inflace odhadují na nule, nebo dokonce pod ní, a přibývá těch, které ji umisťují zřetelně nad nulu. Průměr za 30 článků zveřejněných v letech 2018–2021 je zhruba 1,5 procenta.“ Co přesně je tedy vědeckým konsenzem?

Moje konkrétní vědecké zaměření je meta-analýza, tedy shrnutí vědecké literatury na nějaké téma. Jasně, když si vyberete studie, které se vám hodí, dostanete výsledky, které se vám hodí. Nejsem si jist, odkud přesně Michal vzal to omezení na 2018 a proč je potřeba vyhodit 86 % výzkumu. Navíc, když se do těch nových studií podíváte podrobněji, tak jim nejde ani tak o odhad optimální inflace, ale spíš o vysvětlení, proč vlastně centrální banky cílují 2 %, ne 0 %. Ty články často píšou lidé právě z těch centrálních bank. Takže je s podivem, že i přes to všechno, a když si vyberete, co se Vám hodí, tak se k těm 2 % nedostanete. To něco říká o tom, jak těžké je ukázat nějaké celkové výhody kladné inflace. Jasně, máme ZLB, ale to je jen jedna z desítek výhod a nevýhod inflace. Řada studií zase ignoruje skutečnost, že spousta lidí má nenulové úspory, což samozřejmě náklady inflace hodně zvyšuje. Vzhledem k tomu všemu mi přijde férovější dívat se na literaturu jako celek. A hlavně: hodnota peněz je základní měrná jednotka ve společnosti. Když chceme metr zkracovat o dva centimetry každý rok, měli bychom si být sakra jistí, že nám to pomůže. Věřím, že nakonec i Michala přesvědčím o tom, že lepší by pro nás byla cenová stabilita.

Jaký je váš názor na nynější nákupy zlata ze strany ČNB, případně dalších centrálních bank? Dává smysl mohutné devizové rezervy ČNB uložit do „zlatého národního pokladu„?

Dává to smysl marketingově. Investičně ne, zlato bych si sám nikdy nekoupil. Každopádně průměrný člověk má zlato rád a tak nějak čeká, že ČNB nějaké zlato mít bude. Nevidím problém v tom mít ve zlatě 1–2 % rezerv. To zlato ale musí být fyzicky uloženo v trezorech ČNB, abychom se na něj mohli podívat, jinak nemá smysl ani marketingově. Fakticky je ten problém jiný: ČNB má obří balík eur a dolarů, přičemž ukázala, že ani při rekordní inflaci ho nechce moc prodávat. Měla by ho tedy investovat pro dlouhodobý výnos, tedy do akcií.

Ve svém textu z konce roku 2022 jste psal o tom, že racionálně vysvětlit chování ČNB může jen jedna teorie. Měl jste přitom patrně na mysli tzv. fiskální teorii cenové hladiny (tj. hypotéza, která dle slov jednoho z jejích čelních přívrženců Johna Cochrana říká, že “inflace se přizpůsobuje tak, aby se reálná hodnota vládního dluhu rovnala současné hodnotě primárních přebytků”). Jak se tedy díváte na tuto hypotézu? Člen bankovní rady ČNB Tomáš Holub totiž třeba praví, že není zastáncem této teorie, poněvadž mu její kauzální příběh nepřipadá intuitivní. Jaký je Váš pohled?

Tomáše Holuba si velmi vážím. I když se na řadě věcí neshodneme, tato země nemá lepšího centrálního bankéře. Měl by být příštím guvernérem. Když ale čtu novou knihu o fiskální teorii od Johna Cochrana, kauzální příběh se mi zdá intuitivní: vidím, že stát není schopen svoje dluhy v budoucnu splácet. Pokud nechce zbankrotovat, bude stát chtít inflaci, aby dluhy skrytě umazal. Takže racionální člověk nebude chtít držet moc peněz nebo dluhopisů, ale reálné věci: nemovitosti, akcie, případně si koupíte radši zboží a služby, nebo pojede na dovolenou, dokud peníze ještě mají nějakou cenu. Pamatuji si, jak mi stejný mechanismus u svého chování popisovali moji rodiče před pár lety, aniž by cokoliv o fiskální teorii věděli.

Do jaké míry ovlivňují deficity veřejných financí míru inflace a jaký měla fiskální politika dopad na inflaci v posledních letech?

Podle fiskální teorie nejsou současné deficity samy o sobě moc důležité. Důležitý je výhled do budoucna: bude stát schopen svoje dluhy nakonec splácet? Profesor Barro má nový článek, kde ukazuje, jak neočekávané rozvolnění fiskálních pravidel během covidu přispělo k inflaci ve vyspělých zemích a konkrétně v ČR. To samozřejmě není konečné slovo, není to potvrzení fiskální teorie, ale určitě to svou roli hrálo. Dokud nemáme konkrétnější výzkum, nabízí se následující hodnocení: k rekordní české inflaci přispělo jak chování ČNB po konci intervencí, tak „vrtulníkové peníze“ vlády během Covidu. Jak měnová, tak fiskální politika byla u nás v poslední dekádě extrémní a unikala běžné praxi zbytku Evropy.

Profesor ekonomie na Univerzitě Karlově, výzkumník v Centru analýz hospodářské politiky (Londýn) a Centru inovací meta-výzkumu (Stanford). Exporadce bankovní rady, tehdejšího viceguvernéra i nynějšího guvernéra České národní banky, kde pracoval 10 let. Zahraniční vědci a mezinárodní instituce jeho výzkum používají nejčastěji z českých ekonomů. V roce 2020 působil jako historicky první zástupce ČR za ekonomii a finance v hodnocení Evropské výzkumné rady.


Odkud se bere ekonomický růst? Investice prosperitu nezajistí

Nestačí nasypat peníze do školství a infrastruktury, zamíchat a čekat. Pro vyšší životní úroveň potřebujeme hlavně větší toleranci k inovacím a riziku, píše ekonom a profesor Univerzity Karlovy Tomáš Havránek.

Takřka celou historii byla životní úroveň běžného člověka taková, aby těsně nezhynul hlady. Za dobrých císařů trochu lepší, za špatných trochu horší. Měl-li člověk sám to nezvyklé štěstí, aby se dožil třicítky, uviděl obvykle dvě vlastní děti umírat malé. Ekonomický růst, jak ho známe dnes, nastartoval až kolem roku 1800. Od té doby se životní úroveň ve vyspělých zemích ztřicetinásobila. Ano, pro Česko to platí taky.

Co přelomového přišlo před 200 lety? Nebyl to začátek kapitalismu, ten fungoval už ve starém Řecku. Nebyly to stabilní a předvídatelné „instituce", ty měla už Mongolská říše. Nebyly to levné peníze a volné úspory, těch bylo dost už ve středověké Číně. A určitě to nebyly státní investice do školství a infrastruktury, na něž si starší civilizace často potrpěly více. Všechno tohle je potřeba, ale nestačí to; podobně jako oheň potřebuje kyslík, ale ten sám požár nezažehne.

Ekonomický růst rovná se kolaps lidské bídy a nakonec i zdravější příroda. V nejvyspělejších zemích je dnes víc lesů než ve středověku. Co růst skutečně umožnilo, nejdříve v Nizozemí, Anglii a pak ve zbytku Západu (včetně, mezi prvními, Čech a Moravy), byla tektonická změna postoje k inovacím a inovátorům. Přirozenou tendencí člověka a všech historických civilizací je strach ze změn. Změny ohrožují postavení elit, ale někdy i živobytí části běžných lidí.

Oproti tomu dvě staletí nový systém, kterému ekonomická historička Deirdre McCloskeyová říká „buržoazní dohoda", by naše předky šokoval: Nechte mě, inovátora a podnikatele, překopat způsob, jak žijeme. Nechte mě zbohatnout, abyste nakonec mohli zbohatnout i vy. Tak jsme dostali elektřinu, telefon, auta, letadla, rotavirovou vakcínu, smartphone, viagru, Google, Mapy.cz, Teslu, Uber, ChatGPT.

Ani nejlepší inovace nepomůžou hned všem, nejsou win-win. Jsou win-win-win-win-win-lose. Na auta doplatili kočí, na Uber taxikáři, na ChatGPT překladatelé. Prosperující společnost si musí zvyknout na příběhy selhání. Lidem, kteří na inovacích dočasně prodělají, je správné pomoct. Hrozba selhání je ale důležitá: Máte-li jistotu, že selhat nemůžete, že vás vždy někdo vytáhne na průměr, jakou máte motivaci rozhodovat se odpovědně třeba při výběru povolání?

## Investice, motivace a růst

Dnešní růstová ekonomie je snadná. Země rostou rychle, dokud mohou absorbovat existující inovace ze zahraničí. Viz Japonsko od války do 1990 nebo Česko od vstupu do EU do covidu. Pak boom končí. Další růst záleží na nastavení motivací. Vyplatí se tvrdě pracovat, riskovat, podnikat, inovovat? Máte produktivitu Singapuru. Vyplatí se být pasivní, dělat jen, co se vám řekne, chránit vlastní zadek? Zastavíte se 20 % pod úrovní USA, jako je to v Japonsku, Itálii, Česku.

Nefunguje tedy nová mantra českých politiků: Nalijme peníze do vzdělání a infrastruktury, přidejme špetku „reforem", zamíchejme a bude dobře. Aby bylo jasno, investice do obojího u nás mají smysl. Nedostatky proti Západu znamenají snadný výnos z prvních stamiliard. Opravdu je ale u nás základní školství o moc horší než v USA? Opravdu se nám vyplatí rychlovlaky? Ekonomický výzkum ostatně ukazuje jen slabý vztah mezi vládními investicemi a životní úrovní.

Důraz na investice je užitečný v tom, že boří českou opatrnost a haléřový management. V životě je potřeba i zariskovat, zadlužit se, investovat. Jen pozor, abychom se nezadlužili kvůli projektům, kde přínosy nemohou převážit náklady. I když jsou to sexy nápady typu rychlovlaků a i když je občas mají v zahraničí. Megaprojekty vyžadují pečlivou cost-benefit analýzu. Buď jak buď, veřejné investice o životní úrovni našich dětí a vnoučat nerozhodnou.

Co potáhne kvalitu života, je ochota spoluobčanů pracovat a podnikat. O růstu nakonec rozhodne i ta opravna obuvi na nádraží, ta pralinkárna na náměstí, ten startup u kostela. Podnikání je rizikové, odpovědnost pro řadu z nás nepředstavitelná. Užitečné inovace nejsou jen velké vynálezy, ale i drobné zlepšováky ve všech oblastech života. Chce-li vláda prosperitu, bude se inspirovat vedle investic i liberálním přístupem zemí jako Singapur k regulaci podnikání a motivaci k práci.


Mladí florbalisté mezi nejlepšími v republice

Po historickém postupu „áčka" florbalistů do Národní ligy se sluší připomenout i letošní úspěchy mládeže. Junioři končí ve 2. lize na parádním třetím místě. Dorostenci svoji 2. ligu dokonce vyhráli a brali bronz v nadstavbovém republikovém turnaji „final four".

Starší žáci skončili třetí na prestižním náchodském turnaji, kde v semifinále padli jen těsně po nájezdech s Hradcem Králové. Smíšený tým mladších žáků a elévů v dresu ZŠ Zámecká ovládl kategorii prvního stupně školního turnaje v České Třebové, kde ve finále porazil Králíky.

Dva velké turnaje na konci sezony odehráli elévové, kteří berou stříbro z Dnů florbalu v České Třebové. Tam ve skupině porazili všechny týmy z Pardubického kraje a postoupili rovnou do semifinále. V něm přemohli Hradec Králové 3:2, ale ve finále podlehli Mohelnici 2:3. Elévové vyjeli též na největší středoevropský turnaj, Prague Floorball Cup. Zde odehráli řadu vyrovnaných zápasů a vyhráli dva; hodně nad jejich síly byla jen Mladá Boleslav. Elévové také již v září absolvovali velký turnaj v Pardubicích, kde mimo jiné v osmifinále porazili Spartu a skončili pátí.

Nejmladší hráči (přípravka) neměli ve východních Čechách konkurenci, postavili v krajských soutěžích dva týmy a z 60 zápasů poznali prohru jedinkrát. Na Dnech florbalu brali zlato a porazili postupně týmy z Pardubického, Olomouckého a Královehradeckého kraje.

Přípravku prověřil až turnaj Prague Floorball Cup. Skupinu vyhráli, i když se pořádně nadřeli proti pražským týmům Chodov a Butchis. Ve finálové skupině už po boji nestačili na Bratislavu a Olomouc, a berou tak cenný bronz. Turnaj ukázal, že nejmladší florbalisté Litomyšle se mohou směle měřit se špičkovými týmy střední Evropy. Přidají-li ještě v tréninku, mohou se odvážit na nejtěžší světový turnaj dětí ve Švédsku. Kdo si chce florbal vyzkoušet, má šanci na zářijových trénincích. V Litomyšli dává dětem florbal příležitost utkávat se s týmy z celé republiky i zahraničí. Florbal hrají i holky: naše Lucinka v 6 letech odehrála hromadu turnajů a dala za Litomyšl i nějaké góly. S florbalem není problém začít i později, třeba až ve 12 letech.

Florbalisté vyhlíží novou sezonu, v níž budou muži poprvé hrát národní ligu. Tam je snem litomyšlského fanouška vidět jednou hrát spolu v dresu s lilií před bouřící plnou halou naše nejslavnější odchovance: bratry Pakostovy. Dočkáme se? Ondřej se lvím podílem zasloužil o postup do „národky". Přemek, držitel bronzové medaile z mistrovství světa juniorů, byl v uplynulé sezoně kapitánem superligových Pardubic. Těšíme se ale také na další úspěchy naší mládeže od přípravky po juniory!


Litomyšl postupuje do Národní ligy!

Za více než čtvrtstoletí své existence nezažila naše krásná sportovní hala větší zápas než o letošním Velikonočním pondělí. V rozhodující páté bitvě série a za ohlušujícího hukotu přemohli florbalisté Litomyšle doma Kadaň. Po mnohaleté snaze se u nás bude konečně v nějakém sportu hrát prestižní celostátní liga.

Na zápas dorazilo zhruba 500 fanoušků. Tento rekord bude stěží kdy překonán, neb víc už hala nepojme: tribuna je navržena pro 200 lidí. Taková atmosféra jako v pondělí nebývá k vidění ani na zápasech florbalové superligy v Praze. Je to zážitek i pro rozhodčí; všichni chtějí pískat v Litomyšli a mají na nás dlouhatánský pořadník. Brzy bude zážitek ještě větší, protože budeme hostit špičkové týmy z celé země.

Ale popořadě, co všechno museli florbalisté k postupu vybojovat. Nestačilo vyhrát divizi. Nestačilo vyhrát ji o 9 bodů. Přitom naš divize byla větší než východní Čechy: jezdili jsme i do Třebíče a Brna. Po ovládnutí naší ligy jsme museli ještě třikrát porazit jeden z nejlepších divizních týmů severní Moravy: Bílovec. Sérii jsme opanovali 3:1 a rozhodující vítězství získali venku v Bílovci.

Avšak pravidla postupu ve florbalových soutěžích jsou přísná. Florbal rychle expanduje – týmů je mnoho, jejich počet a úroveň stále stoupá. Bylo potřeba vyhrát další sérii, tentokrát proti druhému nejlepšímu týmu severních Čech, Kadani. Protože Kadaň svoji divizi nevyhrála, musela předtím ovládnout dokonce 2 série a porazit postupně Jablonec a Jihlavu.

Po prvních zápasech v Litomyšli byl stav série vyrovnaný. Další bitvu v Kadani jsme vyhráli a na bílou sobotu jsme měli tamtéž postupový mečbol. A postup už někteří z nás slavili, protože ještě 21 vteřin před koncem jsme vedli o 2 góly! Stane se to jednou z tisíce zápasů, ale nakonec jsme smolně prohráli. Naši hráči na rozhodující pátý zápas domů nejeli zrovna v psychické pohodě.

Od začátku musel mít správce strach, aby hala ještě v úterý ráno stála. Tolik lidí a decibelů v ní nikdy nebylo. Šli jsme do vedení, ale Kadaň záhy otočila na 1:2. Rozhodující moment přišel na konci druhé třetiny, kdy rozhodčí proti nám nařídil trestné střílení. Brankář Jonáš Moravec však předvedl životní zákrok a udržel Litomyšl ve hře. Obrat ve třetí třetině zařídili hlavně naši nejproduktivnější útočníci celého play-off. Nejprve ve 43. minutě Štěpán Švec z výběhu vyrovnal. Potom ve 53. minutě nás Ondřej Pakosta přesnou ranou dostal do vedení. O 3 minuty později na obrovského brankáře Kadaně vyzrál v trestném střílení Michael Smola. Všichni jsme pořád měli v paměti sobotní výbuch z Kadaně. Hráči však bojovali s nadlidským nasazením a přidali ještě 3 góly do prázdné branky. Litomyšl vítězí 7:2!

I budoucnost florbalu v Litomyšli vypadá skvěle. Třeba: dorostenci letos ovládli II. ligu; přípravka v 60 zápasech prohrála jediný. S postupem do Národní ligy bychom však měli opravit dluh vůči naší hale: informační tabule je ostudně prastará. Nejhorší v celé divizi, což komentovali i rozhodčí a hráči soupeře. Sestoupivší Třebíč, kde se v hale se nikdy nesejde víc než 200 lidí, má velkoplošnou obrazovku s promítáním gólů a profilů hráčů. Důstojnou obrazovku, AI kameru a modernizaci vybavení haly využijí i basketbalisté, volejbalisté a další sportovci.


Rychlovlaky v Česku? Skončí to hůř než kanál Dunaj–Odra–Labe

Vysokorychlostní železnice bude stát biliony, na které se složíme všichni. Stát má vůči daňovým poplatníkům povinnost dokázat, a tím myslím skutečně dokázat, že se nám tento megaprojekt vyplatí.

Do 12 let spojíme největší populační centra sítí vysokorychlostních železnic. Projekt nás přijde nejvýš na bilion korun. Vlaky pojedou až 350 kilometrů za hodinu. Do pár hodin se dostaneme po celém státě. Zní vám to povědomě? Není to ovšem český, nýbrž kalifornský plán na rychlovlaky. Plán z roku 2008.

Střih do letošního roku, čtyři roky po plánovaném otevření tratí. Rychlovlaky z Los Angeles do San Francisca nejezdí. Rychlovlaky dokonce nejezdí v Kalifornii nikde. Kousek tratě odnikud nikam uprostřed pouště by se mohl otevřít možná už za šest let, ale i optimisté raději mluví až o roce 2033. Kalifornská správa železnic očekává, že projekt nakonec spolkne v přepočtu víc než tři biliony korun. Její bývalý šéf otevřeně hlásí: „Je to propadák."

Jasně, v Česku propadák nehrozí. Veřejné projekty stavíme – na rozdíl od Američanů – rychle a efektivně. Správa železnic má bohaté zkušenosti s výstavbou na zelené louce. O trasování rychlovlaků se u nás lidé a okolní obce určitě soudit nebudou. A hlavně – peněz máme dost! Jedna věc nás ale s Kalifornií přece jenom spojuje: Jako oni ani my jsme se vůbec neobtěžovali spočítat, jestli se nám dopravní megaprojekt vyplatí.

Velmi rád bych se někdy českým rychlovlakem svezl. Ve vlaku trávím někdy i deset hodin týdně. Vlastně málokomu by projekt pomohl víc než mně. Jenže je to celé děsivě drahé. Zahraniční zkušenosti ukazují, že musíme počítat minimálně s dvojnásobkem plánovaných nákladů. Bude to téma pro nejrůznější úřady od antimonopolního po kontrolní, budou padat trestní oznámení jako v Kalifornii. Na druhé straně – přes všechna tato rizika je možné, že i za dva nebo tři biliony korun se rychlovlaky vyplatí.

Jenže porovnání nákladů a výnosů zkrátka chybí. Máme kraťoučké studie proveditelnosti, jež něco takového předstírají, ale jsou to čísla vycucaná z prstu na úrovni středoškolské seminárky: sto miliard výnosů tady, tři sta miliard tamhle.

Jedinou skutečnou cost-benefit analýzou je diplomová práce (!), a ta se věnuje jen úseku Praha-Brno. Společenská návratnost investice na tomto úseku vychází na krásných minus 24 procent. Není divu, že obce i střadatelé budou radši držet stamiliardy v hotovosti než investovat do takové infrastruktury.

Proč stát nechce znát návratnost rychlovlaků? Nejsnazší vysvětlení zní, že odpovědní lidé už dávno vědí. Vědí, že rychlovlaky nevyjdou v plusu, pokud tedy dost průhledným způsobem neohneme čísla. Snad se mýlím a odpovědné to jen nenapadlo, neboť mají na starosti důležitější věci než nějaké biliony. Každopádně je povinností vlády jako řádného hospodáře ukázat výpočet, který obstojí v transparentním oponentním řízení, a to i před zahraničními odborníky.

České rychlovlaky jsou také selháním české ekonomie. Nedaří se nám vysvětlovat principy hospodaření ani veřejnosti, ani vládě – minulé či současné. I u projektů, které jsou nějak všeobecně atraktivní a sexy, prostě musejí výnosy převážit nad náklady. Do výnosů samozřejmě počítáme nejen vybrané jízdné, ale hlavně ušetřený čas a také méně nehod a nižší emise. Výpočet není snadný. Místo racionálního pokusu o něj však slýcháme: „Přestaňte projekt zpochybňovat, začněte mu věřit!" Rychlovlaky prostě chceme a basta.

Nevyplatí-li se rychlotratě, co postavit místo nich? Jedna možnost je nestavět nic a o dva nebo tři biliony snížit státní dluh. To by jistě potěšilo Národní rozpočtovou radu, ale voliče již méně.

Ovšem za zlomek těchto nákladů můžeme vyměnit všechny staré železniční vozy, zajistit spolehlivé připojení k internetu po celé délce železnice a vylepšit plánovaní zpoždění tak, aby s nimi cestující mohl dopředu přesně počítat. Další miliardy můžeme užitečně využít na silniční obchvaty měst a dálniční přivaděče.

Možná nám ale nejde o peníze, bezpečí ani čas. Možná nám jde více o přírodu a emise skleníkových plynů. Jenže i pak jsou rychlovlaky smutným řešením. Když malý kousek těch šílených nákladů investujeme do výsadby stromů, stáhneme z atmosféry víc uhlíku, než kolik ušetří rychlovlaky. Nehledě na další výhody stromů pro českou krajinu. Začít bychom mohli třeba povolením zalesňovat vlastní pozemky, což naše legislativa dnes absurdně zakazuje.

Do rychlovlaků, respektive do papírů kolem, už jsme nasypali stamiliony, příprava běží. Není škoda je teď zabít? Ne, není. Utopené náklady musí racionální člověk ignorovat. Kanál Dunaj–Odra–Labe jsme také zabili a tohle je řádově dražší průšvih. Zabitím projektu dnes ušetříme biliony v budoucnu.

A některé nové železnice pořád smysl budou mít. Dnešní úsek Praha-Kolín je na hranici kapacity a možná zaslouží posílení či obchvat. Nejdřív ale opět: Pořádně si spočítejme, které projekty se nám skutečně vyplatí.


Ideální inflace je nulová. ČNB může v budoucnu nakupovat bitcoin do rezerv


Česko má skvělou ekonomickou teorii, ale bohužel slabou praxi

Světová prestiž české ekonomické vědy sílí. Přitom naše národohospodářské rozhodování pokulhává na všech frontách. Řešením je zapojení českých ekonomů působících v zahraničí, píše v komentáři ekonom a profesor UK Tomáš Havránek.

Česko ekonomicky zaostává. Ať se na data z praxe za posledních pět let díváme z jakéhokoli úhlu, mezinárodní srovnání dopadá smutně. V růstu i inflaci patříme k nejslabším. Časté změny daní a jejich vymáhání přináší chaos. Věhlas České národní banky skomírá. Naše inspirace pro zahraničí tedy zní – dělejte to jinak než Češi. Před covidem, za covidu, po covidu. Naopak reputace českého ekonomického výzkumu rychle stoupá.

Donedávna byl Jan Švejnar jediným světově uznávaným ekonomem českého původu. Dnes už řada kolegů publikuje v elitních žurnálech: Jaroslav Borovička, Marie Hoerová, Jakub Kastl, Filip Matějka, Monika Mrázová, Petr Sedláček, Jakub Steiner. Michal Bauer a Julie Chytilová patří mezi nejznámější experimentální ekonomy. Ladislav Krištoufek, expert na kryptoaktiva, se dokonce řadí k nejvlivnějším vědcům světa.

## Čeští ekonomové školí svět

Ekonomie též mocně přispívá k slušnému mezinárodnímu hodnocení Univerzity Karlovy a patří mezi její světově nejúspěšnější obory. Kromě toho české univerzity a Česká národní banka vychovaly řadu ekonomů, kteří poté odešli školit centrální bankéře do zahraničí pod hlavičkou Mezinárodního měnového fondu: Michal Andrle, Jaromír Beneš, Aleš Bulíř, Adam Geršl, Tibor Hlédik, Jaromír Hurník, David Vávra.

Pravda, ne vše je v naší praxi špatně. Nový NERV je aktivní a pomáhá. A jakkoli často kritizuji strategii ČNB ohledně měnové politiky a investování aktiv, taktiku musím pochválit: model ČNB je špičkový a balík 130 miliard eur zvládá bez průšvihů řídit pouhých 10 traderů. Jinde potřebují násobně širší tým a řádově větší balík na odměny. Operační expertiza je ale z praxe to jediné, čím se můžeme v zahraničí chlubit.

## Jak vysvětlit český kontrast mezi špičkovou vědou a zaostávající praxí?

Zaprvé, ne vždy se výzkum snadno přenáší do rozhodování. Sofistikovaná věda se nejlépe uplatní v modelování měnové politiky ČNB. U jiných rozhodnutí jsme občas na úrovni učebnic úvodu do ekonomie. Třeba: co s obrovským balíkem eur a dolarů, který hodláme držet dlouho? Ne, opravdu se nevyplatí nacpat ho do hotovosti a dluhopisů.

Jinými slovy, kromě expertizy je zapotřebí ochota tlačit těžká rozhodnutí, ač vás za ně nikdo hned nepochválí. Nedostatek ochoty a elánu nám výzkum nenahradí. Potřebujeme srdcaře, které jejich odpovědnost baví a kteří chtějí brát kalkulované riziko. Ale i s touto ochotou může teoretický výzkum pomoci, protože zvyšuje tlak na kvalitní odůvodnění každého (ne)rozhodnutí.

## Zaplaťme české špičky

Zadruhé, mnoho našich elitních talentů zmíněných výše buď trvale žije v zahraničí, nebo tam tráví značnou část roku. Dnes jim často není možné nabídnout „balíček" tak atraktivní, aby je do české národohospodářské praxe přilákal. K tomu musíme prolomit český haléřový management a úměrně k vyšší odpovědnosti zvednout také platy na klíčových ekonomických postech. Vyděláme na tom nakonec všichni.

Přispět k tomu můžeme už letos. V prosinci končí první mandát radnímu ČNB Tomáši Holubovi. Ten si zřejmě druhý (a poslední) mandát teď nevyplýtvá, neboť je přirozeným favoritem na guvernérské křeslo od roku 2028. Věřme, že na jeho místo prezident zvolí experta s výraznou zahraniční zkušeností, třeba z Mezinárodního měnového fondu. Ruku v ruce s tím potřebujeme zvednout platy radních skrze bonusy za udržování nízké inflace.


Co můžeme zlepšit, aby se v Litomyšli žilo nejlépe na světě

V Litomyšli je fajn. To si člověk uvědomí, když se vrací ze zahraničí – nebo z Prahy. Kvalita života u nás překvapuje i zahraniční návštěvy. Navíc za 5 let budeme mít kompletní dálniční spojení do Prahy, Ostravy i k Brnu. Strategickou polohou nás nikdo v Česku netrumfne.

Ale když cestujeme po ČR i zahraničí, vidíme věci, jež můžeme doma zlepšit. Nabízím 7 bodů, které nebudou všechny populární, ale neuškodí si o nich popovídat:

1) Práce. Využijme naši skvělou polohu a povolme víc výstavby v průmyslové zóně, abychom získali dobře placená technická místa a byli méně závislí na Vertexu. Vzorem je Lanškroun.

2) Bydlení. To je v Litomyšli drahé, což odráží příjemný život a nedostatek parcel. Uvolněme v územním plánu víc půdy pro stavbu domů obklopených zelení. Při pohledu na mapu se nabízí hlavně areál školek (ne, pozemky tam nemám).

3) Doprava. Jakkoli je jako řidič nemám rád, v zahraničí je zvykem mít před školami široké retardéry. To je v Litomyšli pro bezpečnost dětí obzvlášť důležité, neb dálniční přivaděče budou procházet středem města. Nevyhneme se též podzemnímu parkovišti pod náměstím; technicky postavit lze, tak o tom mluvme vážně. Dlouhodobé parkování v centru přesuňme do podzemí jako na západě.

4) Nákupy. Je prima mít živé náměstí. Ale praská ve švech a řada lidí radši jede nakoupit do Třebové nebo Svitav, protože spousta věcí se tady koupit buď nedá, nebo jsou drahé. Regulace nemusí být totální. Povolme trochu konkurenci a umožněme víc obchodů u výpadovek.

5) Zeleň. Přeměňme městské pozemky kolem zástavby na (leso)parky – tak, jak to už máme v územním plánu. Ideální je kombinace víc domů + víc stromů. Vysázejme pás zeleně kolem města. Super, že se to už v některých lokalitách děje. Nenechme Svitavy a Ústí, aby nás předběhly v úpravě zeleně podél silnic. Propojme Benátky s Litomyšlí průchodem pod světelnou křižovatkou podél řeky. To zpříjemní procházky, ale i dennodenní život všech, co bydlí za křižovatkou.

6) Porodnice. Pro budoucnost města je klíčové vrátit porodnici. Narodí-li se člověk ve městě, má k němu užší vztah. Ušetříme na domově důchodců (místo 400 milionů za novou megastavbu opravme a rozšiřme stávající budovy) a za zbylé peníze podpořme znovuotevření porodnice, byť třeba soukromé. „Narozen v Litomyšli" je atraktivní značka.

7) Výkaly na chodnících. Tohle mimo rozvojové země vidíme zřídka. Pomohlo by víc sáčků se zabudovanou lopatkou, na každém odpadkovém koši poděkování pejskařům, že po svých pejscích uklízí. Je to otrava, ale zpříjemníme život všem.


Jak naučit děti perfektně anglicky bez námahy a zadarmo

Pro dokonalou angličtinu nemusíme dětem platit rodilé mluvčí ani školy v zahraničí. Nemusíme ani doma mluvit anglicky. Stačí odmalička pouštět televizi jen v angličtině, píše profesor UK a otec čtyř dětí Tomáš Havránek.

Každý rok se potkávám s kolegou Portugalcem, který pracuje ve Španělsku. Jeho žena pochází z Baskicka. Poznali se, když oba působili v Německu, a tam se narodily jejich tři děti. Ve školce děti mluvily německy. Kolega s manželkou spolu doma mluví anglicky, takže děti angličtinu pochytily také. Každý z rodičů na ně mluvil svým rodným jazykem, takže se odmalička naučily i portugalsky a baskicky. A teď ve Španělsku mají školu ve španělštině.

„A kolika jazyky mluví tvoje děti?" ptá se mě kolega na večeři ve čtvrti Gion v Kjótu. Dobře ví, že moje žena je původem Slovenka, takže si možná myslí, že spolu musíme doma taky mluvit anglicky. Vysvětluji, že čeština a slovenština jsou si hodně blízko, něco jako londýnská a apalačská angličtina. Vidím jeho zklamaný výraz: Škoda, tak aspoň děti mluví česky a slovensky? Ne, vrtím hlavou, splývá jim to dohromady, mluví česky, jen některá slova mají radši ve slovenštině.

Přesto nakonec mohu aspoň říct, že děti mluví anglicky dobře. Ne, tak doma opravdu nemluvíme. Zkoušel jsem to jednou, když byl dceři rok, a začala plakat. Ale teď ve dvanácti letech mluví anglicky lépe než já, s perfektním americkým přízvukem, a mladší tři děti se tomu blíží. Důvod je jediný: když doma pustíme televizi, tak jedině v angličtině. České pohádky mají děti jako velkou vzácnost o Vánocích u babičky.

## Výuka a odpočinek zároveň

Kroužky s rodilým mluvčím jsou super, a ještě lepší je poslat děti studovat do zahraničí. Oboje je ale náročné finančně a ne vždy možné i bez ohledu na peníze. Kdežto YouTube je zdarma a angličtinou hovořící kanály s kreslenými pohádkami lze sledovat za pár korun. Začali jsme s tím, když dceři byl rok a vydržela sedět u tabletu. Půl hodiny denně, které nám zároveň daly šanci si trochu odpočinout.

Musím se přiznat, že z půlhodiny se postupně stala hodina, a tenhle zvyk držíme pořád: děti vyžadují od šesti do sedmi večer pohádky v angličtině. Přes youtubové pořady pro malé děti jsme se dostali k Penguins of Madagascar, My Little Pony, SpongeBobovi a Simpsonovým. Jasně, hodina televize není ta nejzdravější věc na světě. Ale rodiče si nějaký odpočinek zaslouží, navíc si ho mohou ospravedlnit tím, že se děti učí jazyk.

Rád o tomhle systému vyprávím přátelům a popisuji vědecký výzkum, který za tím stojí. Manželka se na mě mračí („Kdybys nekecal," říká mi v duchu, a někdy nahlas), protože dobře ví, že žádný výzkum jsme tehdy neřešili. Ze svého dětství si pamatovala spolužáka, který uměl perfektně anglicky, jelikož rodiče mu doma pouštěli Cartoon Network. Korelace není kauzalita, ale zdálo se nám to jako dobrý nápad.

## Dabing může zůstat

Tohle všechno neznamená, že by stát měl omezit skvělý český dabing. Sám mám některé seriály raději v dabované formě (například Červený trpaslík), a většina Čechů bude ještě dlouho upřednostňovat dabing i v kině. Ale nevidím důvod, proč dětem nepouštět pohádky a filmy odmalička v originální verzi. Nic to nestojí a výhody jsou jasné. Je potřeba držet jasné pravidlo: když chceš televizi, tak anglicky.

Stejný přístup lze vedle angličtiny použít i na všeobecný rozhled. Pořiďme dětem rádio a od malička jim jako kulisu pouštějme Český rozhlas. Zvyknou si na to a přijde jim to přirozené – podobně jako to přijde přirozené mně. V osmi letech jsem dostal rádio, rodiče mi naladili Radiožurnál a od té doby jsem se nepřestal těšit na Zápisník zahraničních zpravodajů. Představoval jsem si všechny ty dálky a to, jak třeba jednou budu také cestovat…

Sečteno a poodtrženo: digitální doba přináší úskalí, ale také nebývalé možnosti vzdělání dětí. Ty můžeme snadno využít doma při dodržení jednoduchého pravidla: maximálně hodina televize pro děti denně, ale jenom v angličtině. Jakmile pustíme televizi česky, je konec, protože zpátky už chtít nebudou. Pro češtinu nalaďme skvělý Český rozhlas.


ČNB je rozbitá. Nezvládla inflaci a bojí se správně investovat

Guvernér ČNB Aleš Michl zná recept, jak vydělat Česku biliony lepší správou devizových rezerv. Může tak odčinit chyby s inflací, radí jeho bývalý poradce Tomáš Havránek.

I když inflace v novém roce klesne, centrální banka to sotva může vydávat za úspěch. „Za posledních pět let je výkon České národní banky mizerný, skoro nejhorší ve vyspělém světě,“ říká Tomáš Havránek, profesor ekonomie na Institutu ekonomických studií Univerzity Karlovy, bývalý člen Národní ekonomické rady vlády a také bývalý poradce dnešního guvernéra ČNB Aleše Michla.

Pár rad má pro centrální bankéře i nyní. Třeba lépe investovat mamutí devizové rezervy a „zapsat se do dějin“ jako tým, který vydělá Česku peníze, které mu momentálně tolik chybějí.

Věříte České národní bance, že příští rok inflace opravdu odezní?

Věřím, že inflace klesne někam k třem procentům. Přes všechna selhání, jichž se naše národní banka dopustila za poslední roky, tu není nikdo, kdo by uměl inflaci předpovídat lépe. Tedy v krátkém období, na čtvrt až půl roku dopředu. V ČNB se tomu věnují desítky expertů a nebudu si hrát na to, že vím víc než oni. Inflace kolem tří procent ale není úspěch. Je to pořád strašně slabý výsledek.

Proč slabý? Inflace začínající dvojkou tu nebyla od léta 2021. A jde o hodnotu v souladu s cílem ČNB.

Podívejte, ČNB vždycky bude slibovat inflaci kolem dvou procent. Ve své prognóze bude vždycky mít, že inflace bude dvě procenta – když počkáme dost dlouho. Jinak by ČNB musela říct, že svůj cíl nedokáže doručit. V odhadování inflace na rok a více dopředu má ale ČNB historicky stejně mizernou výkonnost jako všichni ostatní. Proto dvouprocentní inflace na konci prognózy nic neznamená.

Proč vám vrácení inflace mezi dvě až tři procenta nepřijde jako úspěch?

Za poslední tři roky máme kumulovanou inflaci 33 procent. Ceny stouply o třetinu. Pokles na tři procenta je pomalejší zhoršování, ale nelze říct, že je to návrat k cenové stabilitě. Propad kupní síly peněz se tím nespraví. Přitom podle ústavy se ČNB má snažit o stabilitu cen, ne inflace. Aby ČNB získala svoji ztracenou důvěryhodnost aspoň částečně zpět, musí zajistit víc než jen zpomalení inflace. Je potřeba cílit na mírný pokles cen, aby se část ztracené hodnoty peněz vrátila zpět.

Jak by šlo zařídit, aby ceny příští rok klesly?

Stačilo by nedělat nic. Respektive pokračovat v tom, co ČNB dělá poslední rok a půl – tedy držet úrokové sazby na sedmi procentech. Když byla inflace dvouciferná, tak ji ČNB tolerovala. Teď by mohla symetricky tolerovat mírnou deflaci. Předtím pomohla dlužníkům, teď pomůže střadatelům.

Většina ekonomů by namítla, že taková politika by vedla k dalšímu útlumu a že nestojí za to. Vy myslíte, že stojí?

Uznávám, že pro řadu lidí a firem by to bylo bolestivé. I mně se blíží doba, kdy budu muset refinancovat hypotéku. Ale ČNB mi za poslední tři roky umazala třetinu dluhu. A mým rodičům naopak třetinu životních úspor. Teď je čas, aby se karta obrátila a reálné úroky zůstaly kladné. Mimochodem za celou dobu existence České republiky byly jen pár let úroky na spořicích účtech vyšší než inflace. Takže nechme teď vydělat střadatele i za cenu mírné deflace.

Dokážete odhadnout, jaké by to mělo náklady? Už teď se lze často setkat s názorem, jaký má třeba exguvernér Jiří Rusnok, že ČNB ekonomiku zbytečně dusí a že s úroky už měla jít dolů.

Nikdo nechce, abychom snížili ceny o třetinu. To by bolelo hodně. Ale mírná deflace ekonomice neškodí. A pokud inflace opravdu pomáhá, měli bychom teď zažívat boom. Vždyť podle dat Eurostatu máme za posledních pět let druhou nejvyšší inflaci v Evropě. Výkon ekonomiky nebyl v posledních letech nijak slavný, ale nebyl ani tak mizerný, jak se říká.

Opravdu? Hodně se poslední dobou mluví o tom, že jsme se jako jediní v EU ještě ekonomicky nevrátili na předcovidovou úroveň. Že jsme v EU v tomto ohledu rarita. Nejsme?

Zrušili jsme EET, čímž se část ekonomiky přetřela z bílé na šedou. Protože umíme měřit jen tu bílou část, výkon ekonomiky se opticky snížil. Detaily toho mechanismu už jsem u vás v létě popisoval. Ten příběh, že jsme se jako jediní nevrátili na předcovidovou úroveň, bychom měli pohřbít.

Proč jsme vlastně měli v Česku tak vysokou inflaci?

Musíme začít tím nejdůležitějším, odkud se vlastně inflace bere. Jasně, přicházejí šoky ze zahraničí a od vlády. Ale skoro všichni ekonomové se shodnou, že v období pěti a více let o inflaci nakonec rozhoduje centrální banka, která kontroluje cenu peněz, úrokové sazby. Když tedy máme po dobu pěti let skoro největší inflaci ve vyspělém světě, je to jednoznačně vina naší národní banky. Nejde to svést na covid, na válku ani na zelenou transformaci.

Co podle vás zdejší centrální banka pokazila?

Přesný mechanismus pořád neznáme, nemáme k tomu vědecké studie. Ale zárodek inflace je třeba hledat v intervencích proti koruně z let 2013 až 2017. Jejich smyslem bylo rozpumpovat ekonomiku, „natlakovat papiňák“, jak říkala ČNB. A to se povedlo. Po roce 2017 jsme chvíli rostli skoro nejrychleji na světě. Částečně to bylo dáno opticky zavedením EET, podobně jako teď v opačném směru. Každopádně jsme po ukončení intervencí měli jednu z nejvíc přehřátých ekonomik v Evropě. A ČNB na to nezvládla včas zareagovat.

Vy jste v ČNB tehdy byl. Proč jste si tohoto přehřátí nevšimli? A pokud jste si ho všimli, proč jste nic nepodnikli?

Přetrvávala obava z deflace, kvůli které se předtím intervence spouštěly. Úrokové sazby proto zůstaly nízko, inflační papiňák se neupouštěl. A v roce 2021 – když skončily covidové lockdowny a vláda pokropila zemi vrtulníkovými penězi – vybouchl. ČNB mimochodem vládu v pumpování peněz tehdy vydatně slovně podporovala. Zpětně je dobré přiznat kredit lidem, jako byl viceguvernér ČNB Mojmír Hampl, kteří po roce 2017 navrhovali výrazně vyšší sazby. Zůstali v menšině, ale měli pravdu.

Byl jsem tehdy Mojmírovým poradcem a s prosazováním vyšších sazeb jsem mu měl pomáhat víc. Měl jsem psát přesvědčivější stanoviska pro zbytek bankovní rady, měl jsem lépe přemlouvat ostatní poradce. Beru to i jako své osobní selhání a omlouvám se za to.

Poslední dva guvernéři, Aleš Michl a Jiří Rusnok, kvůli inflaci kritizují jeden druhého. Za koho podle vás ČNB zaspala víc? Kdo má na dnešním stavu hlavní vinu?

Už jsme se bavili o tom, že úroky měly být mnohem vyšší v letech 2017 až 2019. Tehdy byl guvernérem Jiří Rusnok. Další kritická chvíle přišla na podzim 2021. To už bylo jasné, že inflace u nás vylétne. A také že tomu zvyšování sazeb nezabrání, protože to se v inflaci naplno projevuje v horizontu jednoho až dvou let. Nabízelo se tedy provést to, co ČNB udělala v roce 2013, ale v opačném gardu: spustit masivní intervence, ale tentokrát za posílení koruny. Tedy chovat se symetricky a prodat většinu eur, které mezi roky 2013 a 2017 ČNB nakoupila za nově vytvořené koruny. Není sporu, že by to inflaci rychle snížilo.

Nynější guvernér Michl už před nástupem do úřadu slíbil Miloši Zemanovi stabilitu sazeb, pak nejspíš nechtěl slib porušit a držel se ho, i když inflace dál rostla a aparát ČNB radil sazby zvedat. Byla to chyba?

U hodnocení Aleše Michla také musím uvést střet zájmů, byl jsem půl roku též jeho poradcem, když byl ještě řadový člen rady. Je ale potřeba konstatovat, že proti inflaci nová bankovní rada aktivně neudělala nic.

Vy prosazujete tezi, že centrální banka nemá výsledky mimo jiné proto, že je – jak říkáte – „rozbitá“. Co tím máte na mysli?

V bance chybí názorová pestrost a diskuze, která tam dříve vždy probíhala. Když se rozhodovalo o intervencích v roce 2013, rada opakovaně přehlasovávala guvernéra Singera. Trvalo mu několik měsíců, než přesvědčil Mojmíra Hampla a dal dohromady většinu v bankovní radě. Výsledné rozhodnutí se třeba někomu nemusí líbit, ale vyhrála argumentačně silnější strana. Nic takového za posledních sedm let v ČNB nevidíme.

Ne proto, že by radní ČNB nebyli dost dobří. Jsou to skvělí experti. Není to osobní selhání, je to selhání ČNB jako instituce. Problém je feudalismus ve jmenování rady. Centrální banku rozbil Miloš Zeman, když dovolil oběma posledním guvernérům, aby si sami vybrali skoro celý zbytek rady. Jako by ČNB byla jejich léno. U Aleše Michla je to ještě horší v tom, že výběr guvernéra nastal souběžně s obměnou skoro celé rady. Radní jsou pak guvernérovi zavázaní. Co chce guvernér, to bude.

O tom se často mluví, ale jak radním dokázat, že plní to, co jim guvernér řekne, místo toho, co považují za správné?

Chcete důkaz? Současná rada odhlasovala Alešovi jmenování Vladimíra Kruliše šéfem jedné z nejdůležitějších sekcí ČNB. Věděli, jaké to bude mít důsledky pro reputaci ČNB i jejich vlastní, a stejně to udělali.

Pokud je ČNB rozbitá, kdo ji můžu opravit?

Co zmůže současný prezident? Mandáty v ČNB jsou delší než na Hradě a Petr Pavel bude během tohoto funkčního období nominovat jen jednoho ze sedmi radních.

Nestačí jenom počkat pět let a pak vyměnit Aleše Michla. Je potřeba rozbít dnešní souběh mandátů. Současný prezident se může domluvit se členy bankovní rady, kteří ještě mohou mít další mandát, aby v horizontu tří let postupně rezignovali. On je pak obratem jmenuje na dalších šest let, ale každého v jiný moment. Bylo by to výhodné pro všechny. Čtyři současní radní sice mohou teoreticky získat ještě jeden mandát, ale také nemusí. A takto by měli jistotu, že si opravdu protáhnou funkci o dva tři roky. Hlavně by to ale pomohlo ČNB. Výběr lidí do jejího vedení by se vrátil k původnímu stavu, kdy byla rada obsazována postupně a nedocházelo k jednorázovým zemětřesením.

Jak by mohl centrální banku opravit Parlament?

Pomohlo by, kdyby lépe vymezil odpovědnost ČNB v zákoně. ČNB má obrovskou moc a je nezávislá. Ale co když naprosto odmítne bojovat proti inflaci? Pak dnes není síla, která by ji nějak usměrnila. Můžeme se dostat i do situace, kdy se vedení ČNB ani neomluví a bude se jen vymlouvat na všechny ostatní, na vládu, na zahraničí. Byl bych rád, aby v zákoně o ČNB byla povinnost pro guvernéra napsat prezidentovi omluvný dopis, když je inflace nad tolerančním pásmem. Něco podobného, jako mají ve Spojeném království.

Muselo by jít o dopis, v kterém se ČNB nemůže jen vymlouvat, ale kde musí jasně říct, co udělala špatně. A hlavně co udělá příště jinak. Osobně bych taky rád viděl, abychom se dohodli, co vlastně po ČNB chceme. Jakou ideální inflaci – stávající dvě procenta, která si ČNB určila sama? Nebo nula procent v průměru? Dohodněme se, dejme to do zákona a pak bankovní radu honorujme podle výsledků. Když centrální bankéři inflaci udrží na cíli, ať dostanou bonusy navíc.

Jak už jsem naznačil, měla by se hlavně omluvit. Růst cen o třetinu během tří let, to je pro reputaci banky velká rána. V zahraničí tomu lidé prvně nevěří, potom se smějí. Proč bychom měli ČNB důvěřovat, že příště nic takového nedopustí? Že si můžeme v korunách spořit na důchod nebo pro děti? Omluva je začátek. Každý dělá chyby, omluva není ostuda. Ostuda je házet vlastní vinu na ostatní.

Často mluvíte o tom, že by ČNB měla lépe spravovat devizové rezervy. Jde přitom o hodně citlivou věc, svobodná správa rezerv je jedním z pilířů nezávislosti. Co byste radil dělat jinak?

Prvně je potřeba říct, co vlastně ty rezervy jsou. Není to žádný balík na horší časy, který bychom krvopotně naspořili. Je to vedlejší efekt dvou věcí. Zaprvé, když ČNB oslabuje korunu, jak se to dělo ve velkém v letech 2013 až 2017, tak vymačkává na klávesnici nové koruny a za ně na trhu koupí eura. Ta tvoří hlavní část dnešních rezerv. Zadruhé, když z Bruselu proudí dotační eura, tak je ČNB také stáhne do rezerv, také za ně vymačká nové koruny a ty pak pošle vládě. Rezervy tedy nikdo cíleně nevytváří. Když už je ale máme, tak se dají lépe využít.

Dvěma způsoby. Nejlepší je použít je v krizi, když je výjimečně vysoká inflace. O tom jsme se bavili – tak, jak ČNB předtím eura kupovala, tak je měla v roce 2021 naopak prodávat, tím tlačit korunu ke zpevnění a inflaci tlumit. Když to ČNB odmítla pořádně udělat i v situaci největší inflační krize za generaci, tak tím říká, že rezervy nejspíš strategicky nepoužije nikdy. Pak ale – a to je hlavní – by je neměla nechat hnít, ale měla by je investovat tak, aby dlouhodobě vydělávaly. Mimochodem i zainvestované rezervy může v krizi použít na posílení koruny.

Když jste o lepším využití rezerv mluvil nedávno v Otázkách Václava Moravce, šlo to celé v televizní zkratce číst i tak, že chcete z devizových rezerv sanovat veřejné rozpočty. Což pak hned dva bývalí guvernéři kritizovali jako nápad, který by znamenal nebezpečný zásah do nezávislosti banky. Jak to tedy je? Jde vám jen o lepší výnosy z rezerv? O investiční strategii ČNB, o to, jak dělá svůj portfolio management?

Už o tom píšu pět let a některé očividné věci zapomínám opakovat. Ale kolegové tomu rozumí. Nikdo nechce ČNB nic sebrat, je potřeba začít debatu na téma, kolik rezervy vydělávají. Za posledních pět let je to v průměru pod jedním procentem, a to bez vlivu posilování koruny. Úplně stejnou úvahu provedl před lety Singapur. Když si uvědomil, že má devizových rezerv víc, než potřebuje, tak jich většinu zainvestoval na dlouhodobý výnos. Často do akcií, což je v dlouhodobém horizontu nejlepší investiční strategie, ale taky do nemovitostí. Když investujete do akcií, kupujete si podíl na ziscích světových firem. De facto si tak kupujete účast na technologickém pokroku. Můžete vydělávat – samozřejmě s dočasnými výkyvy – dlouhodobě šest procent ročně, to je standardní mezinárodní zkušenost.

Věříte tomu, že by se ČNB tímto mohla dopracovat k příspěvkům do státního rozpočtu?

Ano – a jediné, co stačí, je, aby se k tomu rozhodl guvernér. Zbytek plyne ze současné zákonné úpravy: ČNB převádí své zisky do státního rozpočtu. V zahraničí jsou takové převody úplně normální. Jen tady na to nejsme zvyklí. Je samozřejmě pravda, že ČNB musí nejdříve uhradit svou ztrátu z minulých let, která vzniká tím, že koruna dlouhodobě posiluje a nevydělávající rezervy ztrácejí v korunovém vyjádření hodnotu. Ale o to víc by se měla ČNB snažit, aby rezervy vydělávaly.

Jak veřejnosti vysvětlit, že jde přece jen o jiný okruh peněz, který by měl zůstat stranou běžné fiskální rozvahy? Nepovažujete za riskantní navykat veřejnost na to, že ČNB bude státu takto vypomáhat, místo aby si hleděla jen své měnové politiky? Nemáte obavu z toho, že se takového řešení chopí v zjednodušené verzi političtí extremisté a přijdou jednoho dne třeba s nápadem platit z rezerv ČNB důchody?

Extremisté mají rezervy pod kontrolou teď: extremisté nulového rizika. Jasně, když máte balík tří bilionů korun a neberete riziko, tak máte jistotu. Máte jistotu, že budete pomalu prodělávat. Nebudou tam žádné velké výkyvy, za které by vás někdo mohl kritizovat. Ale jedním z úkolů národní banky je učit veřejnost finanční gramotnosti. Musíme umět brát kalkulované riziko, jinak budeme chudí. Investovat devizové rezervy do akcií je dobré riziko a toto rozhodnutí můžeme podpořit stohy ekonomického výzkumu a zahraniční praxe. Nejsem sám, kdo tohle říká. V ČNB jsme se tohle snažili zvednout od roku 2017. Kdyby mezi lety 2017 a 2019 ČNB postupně investovala rezervy do akcií, vydělala by do dneška kolem bilionu korun. Čili nebyla by půl bilionu ve ztrátě, ale půl bilionu v plusu. Mrzí mě, když tady bolestivě hledáme desítky miliard pro zdravotnictví a školství. Přitom ročně vyhazujeme stamiliardy z okna. Je mi z toho smutno.

O svojí vizi, jak udělat z ČNB cosi jako fond bohatství, mluvil ještě jako řadový člen bankovní rady často právě Aleš Michl. Tehdy jste si v této věci rozuměli? A pokud ano, bude ji podle vás propagovat i nyní jako guvernér?

Ano, v tomhle rozuměli, ale není potřeba fond bohatství. Stačí, aby Aleš sebral odvahu udělat správnou věc. Mně se zdá, že nechce nic riskovat. K čemu je guvernérem? Nerozumím třeba tomu, proč se bojí chodit do diskuzních pořadů, kde nejsou předem připravené otázky. I nepříjemná komunikace je součást práce guvernéra, za kterou je dobře placen. Pokud je jeho ambicí zapsat se do historie, ve správě rezerv má příležitost.

Vaše stížnosti na špatné fungování ČNB bychom nemuseli řešit, kdyby Česko mělo euro. Jste příznivcem jeho přijetí?

Jsem příznivcem cenové stability. Dlouho jsem si myslel, že ji budeme mít spíš s korunou než s eurem. Teď už si tak jistý nejsem.

Ekonomicky ta otázka nejde zodpovědět, výhody a nevýhody eura jsou zhruba vyrovnané. Takže se dostáváme k politice a emocím. Často cestuji, tedy pro mě je euro výhodné. Také je výhodné pro investice do zahraničí. Když přijmeme euro, nebudeme moci z EU odejít, protože by to znamenalo totální finanční kolaps země. To je důležité si uvědomit. Euro navěky zaručí naše spojení s Evropou, v dobrém i ve zlém.

Proti přijetí eura je ale dlouhodobě přes 70 procent Čechů. Věříte, že se eura někdy v Česku dočkáte?

Ne. Jsem sice osobně pro euro, ale nejsem si jist ohledně výhodností pro ostatní lidi a celou zemi. Takže euro nebudu hlasitě propagovat. Tak to vidí řada lidí, se kterými se bavím a kteří by jinak pro euro hlasovali. Nevěřím, že se během mého života podaří najít pro euro většinu. Podle mě jsme my Češi v jádru monarchisté. Volíme sice prezidenta, ale vnímáme ho jako krále. Máme rádi svého krále a svoji korunu. Nebudeme se jí chtít vzdát, jsme v tom jiní než Poláci nebo Maďaři. Vůbec bych se nedivil, kdyby obě země jednoho dne už euro měly a my bychom byli dál ostrovem s korunou.


Správa rezerv ČNB: Jak jsme za čtyři roky přišli o bilion

Nedávno uplynuly čtyři roky od prvního veřejného návrhu investovat devizové rezervy ČNB po vzoru Singapuru, Norska nebo fondů bohatství velkých soukromých univerzit. Stejné interní návrhy padaly v ČNB již na začátku roku 2017; detaily poskytnou v lednu odtajněné materiály. Kdyby se k tomu ČNB tehdy odhodlala, vydělala by od té doby více než bilion korun navíc do státního rozpočtu.

Návrh na modernizaci správy rezerv byl v minulosti detailně probírán i na stránkách e15, například zde, zde nebo zde. Při příležitosti výročí návrhu stojí za to připomenout si jeho základní kontury a nejčastější námitky k němu vznášené.

O co tedy jde? ČNB má, podobně jako před čtyrmi lety, zhruba tři biliony korun v devizových rezervách. Protože se jedná o devizové rezervy, jsou drženy v zahraničních měnách, tedy hlavně eurech a dolarech. Balík rezerv nevznikl záměrně, ale jako vedlejší produkt intervencí proti koruně z let 2013–2017. Je možné ho investovat tak, aby vydělával, nikoli ho mít z většiny de facto uložený na běžném účtu. Jinými slovy, pomocí akcií světových firem si můžeme koupit podíl na zisku těchto firem, na technickém pokroku a globálním ekonomickém růstu.

Dlouhodobý výkon akciových indexů, stejně jako výkon fondů bohatství Norska, Singapuru a jiných zemí, ukazují na sedmiprocentní realistický výnos v průměru. Kdybychom do akcií vložili 60 procent rezerv, můžeme počítat s průměrným ročním ziskem kolem 130 miliard korun. V hypotetickém případě, kdy by ČNB mezi lety 2017 a 2019 postupně nainvestovala 60 procent rezerv do indexu S&P500, vydělala by do dnešního dne přes bilion korun navíc.

1) Investice rezerv pro dlouhodobý výnos prý může ohrozit péči ČNB o cenovou stabilitu. Ale proč? ČNB rezervy odmítla použít k výraznějšímu posílení koruny i v době největšího inflačního šoku v moderních dějinách. Není tedy jasné, k čemu rezervy vlastně potřebuje. Navíc k posílení koruny je možné použít i zainvestované rezervy, likvidita akcií je vysoká. Proč tedy nechat tři biliony hnít, když nám mohou vydělávat?

2) Jednalo by se prý o nelegální financování vlády. Ale na tom, aby ČNB byla zisková, není nic nelegálního. Jakmile splatí svou kumulovanou ztrátu, musí ze zákona zisky převádět do státního rozpočtu. Takhle to funguje standardně ve většině vyspělých zemí. Aby bylo jasno: stát si nevezme peníze z rezerv ČNB, aby za ně zaplatil dálnice. Stát dostane podle zákona převedený zisk ČNB ze správy těchto rezerv. Za ten zisk (dividendu) může něco postavit, snížit dluh nebo snížit daně.

3) Rozpočty ČNB a státu jsou oddělené, takže zisk nebo ztráta ČNB údajně nemá vliv na hospodaření země. Formálně jsou sice rozpočty oddělené, ale ve skutečnosti mezi nimi žádná „čínská zeď“ není. Je to jedna nádoba: zisk nebo ztráta ČNB je vždy nakonec zisk nebo ztráta daňových poplatníků. Protože naše centrální banka je ztrátová, což je ve světě výjimečné, zvykli jsme si na formální oddělení rozpočtů, aby stát dočasně nemusel hradit ztráty banky.

4) Investovat aktiva pro výnos může prý jen země, která je získá z nerostných surovin (například Norsko), nikoli z devizových rezerv. Ale aktiva jsou aktiva. Buď je zúročíte, nebo je necháte hnít. Příklad ukazuje Singapur, který zainvestoval devizové rezervy (žádné suroviny) v situaci, kdy jich už měl víc, než potřeboval. Stejně jsme na tom už minimálně šest let my.

5) Abychom mohli investovat jako Singapur, museli bychom prý z ČNB vyčlenit speciální fond a vložit ho pod správu státu, což by odporovalo evropské legislativě. Ne, není nutné z ČNB rezervy odvádět ani měnit zákon. Není nutné kopírovat singapurské instituce, jen strategii. Stačí, aby bankovní rada ČNB odhlasovala zvýšení alokace rezerv do akcií na 60 procent.

6) Abychom mohli investovat jako Singapur, museli bychom prý mít fixní kurz vůči euru. Ne, to není nutné. Pravda, koruna nám dlouhodobě proti euru posiluje, což vytváří ztrátu. Jenže tu ztrátu máme tak jako tak, neboť rezervy jsou z definice v zahraničních měnách. Pokud rezervy neinvestujeme pořádně, nemáme jak tuto ztrátu kompenzovat a překlopit do výnosu. Bavíme se tedy o zisku navíc oproti současnému stavu.

7) Investice rezerv prý ohrozí nezávislost ČNB, protože vláda od ní bude chtít stále více. To je asi nejlepší protiargument. Budeme ale vyhazovat z okna stamiliardy ročně jen kvůli tomu, že nevěříme dlouhodobé spolupráci ČNB a vlády? ČNB nejlépe zajistí svoji nezávislost tím, že bude nekompromisně pečovat o cenovou stabilitu, jak jí ukládá Ústava. Pokud to bude zvládat do budoucna tak mizerně jako v posledních pěti letech, nezávislost si neudrží bez ohledu na svůj zisk nebo ztrátu.

Asi je málo pravděpodobné, že ČNB skutečně vloží do akcií (tedy globálního ekonomického růstu) většinu rezerv. Ale mohla by se alespoň dostat ke 30–40 procentům, což by i tak velmi pomohlo každému daňovému poplatníkovi a nikomu neublížilo. Největší selhání našich státních institucí v této oblasti je smutný fakt, že se o této možnosti nikdo reálně ani nebaví. V ČNB o tom samozřejmě vědí, ale opakují mi dokola: „Nikdo nás za zisk nepochválí a za krátkodobou ztrátu nám vynadají.“ Nutno dodat, že už se povedlo dokopat je alespoň ke 20procentní alokaci do akcií. Za to bychom je pochválit měli.

Autor je profesorem na Institutu ekonomických studií FSV UK.


Otázky Václava Moravce: Dálniční katastrofa


Poděkování řediteli a učitelům žluté školy

Při příležitosti 150. narozenin školy bych rád poděkoval všem, kteří se podílejí na dnešním dobrém fungování ZŠ Zámecká. Před 30 lety jsem do stejné školy začínal chodit sám. Přiznám se rovnou, že ne vždycky s úplně vřelou radostí. O to víc mě těší, když vidím svoje čtyři děti, jak se odpoledne odtamtéž vrací domů spokojené.

Ač budova vypadá skoro stejně, hezky se posunul přístup učitelů k dětem. I chování dětí k sobě navzájem se mi zdá o dost lepší než před 30 lety. Jasně, problémy máme a dokonalé to není. Ale když si stěžujeme na úroveň českého školství, měli bychom si uvědomit, že ZŠ Zámeckou by nám záviděla většina veřejných škol třeba v takové Kalifornii.

Už zase je normální, že děti chodí do školy. Ale před třemi lety nám tehdejší vláda na dlouhé měsíce školy zavřela, což podle dnešních vědeckých poznatků bude mít pro naši společnost ještě horší dopady než čínský koronavirus. Nikdo se nám za to neomluvil. A mnozí experti, kteří tohle minulé vládě poradili (ač už tehdy byl vědecký základ pro zavírání škol chatrný), radí i vládě současné.

Děkuji učitelům a panu řediteli Vomočilovi, jak se s pandemií vyrovnali a zajistili dobrou distanční výuku. Byly v této zemi školy, kde se během covidových měsíců výuka prakticky ani nepředstírala. Na žluté škole to podle mých zkušeností fungovalo lépe, než bylo v republice zvykem. Časová a psychická zátěž distanční a kombinované výuky byla přitom pro učitele často mnohem vyšší než u výuky osobní.

Práce ředitele je čím dál složitější i bez covidu. Podobně jako jinde v Evropě i u nás přibývá administrativy, takže ředitel musí většinu času věnovat byrokracii, formalitám, papírování, a to na úkor samotné výuky, dětí, vedení učitelského sboru. Je prakticky nemožné vše stihnout během standardní 8hodinové pracovní doby. Ředitelské břemeno dnes na sebe vezme málokdo jen kvůli platu a funkci. Ředitelování je poslání.

Osobně také oceňuji, že žlutá škola je „normální“ – v tom smyslu, že základní škola se neproměňuje v centrum politicko-ideologické indoktrinace dětí, což je bohužel stále běžnější jak na východ od nás (Rusko, Čína) tak občas k mému zármutku i v některých částech našeho západního světa.

Přejme si, aby ZŠ Zámecká i nadále patřila mezi nejlepší a nejnáročnější školy v republice a mohla se měřit s dobrými školami v západní Evropě a Spojených státech. K tomu ředitel a učitelé potřebují – vedle upozornění na věci, které občas třeba nejsou dokonalé – hlavně naši podporu.


Snížení sazeb by dávalo smysl, kdyby předtím ČNB netolerovala pádivou inflaci

Při pohledu zvnějšku je těžké pochopit, podle čeho současná ČNB rozhoduje o úrokových sazbách. Zhruba do poloviny roku 2022 jsme s tím rozhodováním sice nemuseli souhlasit, ale bylo to jasné: ČNB reagovala na data pomocí pravidla, kterému se někdy říká „model“. Jeden z hlavních výsledků měnové ekonomie zní, že i špatné, ale předvídatelné pravidlo centrální banky je často lepší než žádné.

V polovině loňského roku bylo pravidlo (model) vypnuto. Mnozí to vnímali tak, že nové vedení ČNB bude chtít sazby vyhlazovat. To znamená, že místo sazeb nad 10 procent, které by tehdy rád viděl model, bude držet sedm procent, ale mnohem déle, než bude model chtít („stabilita je dobrá“). Zase, mohli jsme s tím nesouhlasit, ale ten přístup vypadal do jara koherentně a byl v souladu s komunikací ČNB.

Ke konci jara však banka začala nečekaně mluvit o tom, že může snížit sazby už na podzim – tedy jen pár měsíců poté, co jí to model poprvé poradí. Připomeňme, že předtím byl model „u ledu“ zhruba rok. ČNB tedy dává najevo, že jí víc vadí zchlazení ekonomiky kvůli vysokým sazbám než předchozí dvouciferná inflace. Tu se nesnažila ztlumit, byť mohla dále zvýšit sazby a posílit korunu.

Nikdo neví, co ve čtvrtek ČNB udělá. Snížení sazeb, klidně brzy k pěti procentům, by dávalo perfektní smysl, kdyby banka předtím netolerovala pádivou inflaci. Inflační cílování, a ostatně dlouhodobá nezávislost centrální banky v demokracii, ale vyžaduje symetrii: stejný přístup k dlužníkům i věřitelům. Navíc pokud banka sazby sníží a inflace příští rok přesáhne dvě procenta, bude to selhání současného vedení, které nepůjde svést na předchůdce, vládu ani zahraničí.

Co má tedy ČNB udělat? Zaprvé, ukázat konzistenci a symetrii svého rozhodování. Zadruhé, poskytnout veřejnosti a trhu vodítko ohledně budoucího vývoje sazeb. Oba požadavky splňuje závazek: ponechme sazby na současné úrovni, dokud se inflace skutečně nedotkne dvou procent. Ano, odporuje to principu „vpředhledícnosti“. Ale ten princip ČNB opustila v létě 2022, když přestala zvyšovat sazby.

Autor je profesor na Institutu ekonomických studií FSV UK a zakladatel iniciativy Zrušme inflaci


Jak ČNB udělala z triumfu debakl. 10 let od oslabení koruny

Intervence proti koruně sice pomohly po roce 2013 oživit ekonomiku, ale to, jak ČNB nakládala s eury získanými během intervencí, přineslo obří ztrátu a přispělo k rekordní inflaci, píše ekonom a profesor Tomáš Havránek.

Na podzim 2013 byla česká ekonomika v bídném stavu. Slušný růst jsme viděli naposledy šest let předtím. Po finanční krizi přišla roku 2012 další recese, jež pokračovala i v roce následujícím. Projekce národní banky ukazovaly na příští rok mírnou deflaci, čili pokles průměrných cen – ovšem za předpokladu, že s tím Česká národní banka nic neudělá.

ČNB s tím nic dělat nemohla standardním způsobem, tedy snížením úrokové sazby. Ta už byla od listopadu 2012 na 0,05 %. Guvernér Singer dlouhé měsíce přesvědčoval zbytek rady, aby sáhla k nástroji nestandardnímu: oslabení koruny. Na každém zasedání byl ale přehlasován. Rozhodující souhlas přidal až 7. listopadu 2013 Mojmír Hampl a intervence začaly.

Přiznám se rovnou i jako bývalý Mojmírův poradce, že dnes bych v podobné situaci preferoval nicnedělání. Mírná deflace není větší porušení cenové stability než mírná inflace. Ale to je na jiné povídání a mezi kolegy jsem v menšině. Věří-li centrální banka, že dvouprocentní inflace je nejlepší, dává perfektní smysl, že se ji snaží doručit. Tehdy také ještě nebylo úplně jasné, zda nemůže přijít něco jako deflační spirála ve 30. letech.

## Intervence nebyly revoluční

Oslabení koruny mělo podporu jak v logice inflačního cíle, tak praxi jiných centrální bank vyspělých zemí. Ty sice většinou nesahaly přímo na kurz, ale nafukovaly svá aktiva jiným způsobem: zejména tak, že nakupovaly vládní dluhopisy. To však v českých podmínkách nebylo rozumné, neboť ČNB mohla vysát celý trh.

Intervence fungovaly takto: každý, kdo chtěl koupit korunu, ji dostal v kurzu 27 korun za euro. Nové koruny vytvářeli kolegové v sekci bankovních obchodů ČNB příslušným klikáním na klávesnici. Když byla koruna zrovna slabší než 27 za euro, intervence neprobíhaly. Celkem do dubna 2017 ČNB vyklikala dva biliony nových korun.

Byly to peníze vytištěné, nebo utracené? Technicky ani jedno. Utracené určitě ne, protože za ně ČNB dostala eura. Jestli na nich vydělá či prodělá, záleží na tom, jak je investuje a kdy prodá. Ty dva biliony nebyly ani vytištěné, i když to je jen formální rozdíl – byly vyklikané. Kdyby byly vytištěné fyzicky a uloženy v bankách, výsledek by byl obdobný.

## Intervence a tištění peněz

A právě v tomhle se intervence liší od nákupu dluhopisů, tzv. kvantitativního uvolňování: opravdu jsme vyklikali nové peníze. Při nákupu dluhopisů centrální banka jenom mění jednu formu peněz (dluhopisy) za jinou (hotovost). Je to jako rozměnit tisícovku na 10 stokorun: trochu snáze se s tím pak platí. Naopak při intervencích vznikají úplně nové koruny, není to jen rozměňování.

Proto mají intervence větší šanci něco s ekonomikou udělat. Kvantitativní uvolňování zřejmě mělo mizivý vliv na inflaci i růst. Přitom inflace a růst je to, co tyhle politiky měly docílit. U intervencí to mělo fungovat takhle: ČNB oslabí korunu, čímž zdraží dovozy. Slabší koruna též pomůže exportérům, kteří chtějí zaměstnat víc lidí. Zahřátá ekonomika tlačí na růst mezd a ve finále cen.

Poslední větě se v ekonomii říká „Phillipsova křivka". Při pohledu na data není jasné, jestli je to opravdu příčinný vztah a funguje tak, jak centrální banky chtějí. Oslabení koruny v praxi zapracovalo poněkud slaběji, než banka očekávala. Nicméně s odstupem 10 let a řadou ekonometrických studií není pochyb, že intervence opravdu nakonec zvýšily inflaci a trochu i růst.

## Výzkum dopadů intervencí

Jak to víme? Intervence byly přirozený experiment. Můžeme porovnat naši ekonomiku se zeměmi, které intervence neměly. Tzv. metoda syntetické kontroly nám umožní odhadnout hypotetický vývoj Česka bez intervencí. Takové studie jsou tři, a i když se výsledky mezi sebou mírně liší, dohromady potvrzují zvýšení cen (zabránění deflaci) a mírné oživení ekonomiky kvůli intervencím.

Intervence tedy splnily svůj záměr, i když ne tak rychle, jak ČNB na podzim 2013 čekala. Navíc ukončení intervencí v dubnu 2017 proběhlo nečekaně hladce. Až do příchodu pandemie jsme tedy hodnotili tento „kurzový závazek" jako bezmála totální vítězství. Připomínám znovu, že tohle hodnocení platí pro centrální banku cílící na dvouprocentní inflaci, což je ale naprosto běžné.

Odkaz intervencí pošpinilo až chování ČNB po roce 2017 a zejména 2020. ČNB jako vedlejší produkt intervencí nasyslila víc eur než největší hedgeové fondy světa. Jenže ta eura odmítla investovat, aby dlouhodobě vydělávaly, po vzoru Singapuru a Norska. Výsledkem je masivní ztráta ČNB (tudíž nakonec nás všech), jež má dva zdroje.

## Intervence jako Pyrrhovo vítězství

Zaprvé, má-li ČNB většinu eur uloženou de facto na běžném účtu, nezvládá kompenzovat ztrátu plynoucí z posilování koruny. Když posílí koruna, korunová hodnota eur klesne. Zadruhé, při vyšších sazbách musí čtvrtletně platit desítky miliard bankám, které si u ní ukládají vyklikané koruny. Polovina úrokových příjmů českých bank dnes pochází odtud. Není jasné, jak tenhle bezpracný zisk ovlivňuje ochotu bank úvěrovat lidi a firmy.

Osudnou chybu ČNB udělala v roce 2021, kdy gigantickou zásobu eur na běžném účtu odmítla využít k posílení koruny a rychlému snížení inflace. Jde o promarněnou příležitost katastrofálních rozměrů, která se zapíše do učebnic centrálního bankovnictví. Nyní víme, že ČNB se k inflačnímu cíli nechová symetricky. Odchylky dolů jí vadí, vysoká inflace tolik ne. Důsledek jsme viděli vloni, vidíme ho letos a uvidíme ho v letech příštích.

V kostce: intervence splnily účel, pro nějž byly před 10 lety spuštěny. Jejich dlouhodobé důsledky jsme ale nezvážili dost. Možná by tehdy bylo lepší ztrátu ČNB rovnou nasypat na lidi „z vrtulníku". Není jasné, jak intervence přispěly k inflaci 2021–2023. Každopádně díky nim mohla ČNB v roce 2021 vedle zvýšení sazeb též masivně posílit korunu. Tu možnost prováhala, i kvůli čemuž máme za poslední roky jednu z nejvyšších inflací ve vyspělém světě.


Florbal v Litomyšli je skvělý. Děti mohou začít kdykoli během roku

Pokud jste zmeškali náborové tréninky v září, nevadí – v případě florbalu mohou děti začít kdykoli a tréninky si vyzkoušet nezávazně. Sport pro děti jsme s manželkou vybírali dlouho, no a nakonec vyhrál florbal z následujících sedmi důvodů:

1) Je to divácky atraktivní, koukatelný sport, který je bezpečnější a finančně méně náročný než hokej. Stačí dobré boty a florbalka (kterou na začátek trenér půjčí).

2) Na florbalu je parádní kolektiv. Náš Daník je nejmladší v kategorii mladších žáků (starší než 10 let), trénuje s mnohem staršími dětmi, ale všichni se k němu a k sobě navzájem chovají skvěle. Je to pro něj dobrý vzor do života.

3) Podobně dobrý vzor dávají i hráči áčka (tedy hlavního mužského týmu). Domácí florbalové zápasy áčka mají skvělou atmosféru, bývá plná hala, celá duní. A chlapi pak po zápase všechno uklidí. Na zápasy áčka je prima chodit s dětmi, pomáhají sbírat míčky, fandí a skvěle si to užívají. Vstup je zdarma. Doporučuji všem, i když jejich děti florbal nehrají.

4) Hrajeme v naší krásné sportovní hale, která má z mé zkušenosti asi nejlépe udělané tribuny ze všech měst v okolí – na hrací plochu je dobře vidět, ale divák je (při zápase nebo tréninku) kousek od hráčů a může rychle sejít na hrací plochu.

5) Florbal se dá hrát venku i uvnitř. Díky naší hale ho můžeme hrát celý rok. Je to i dobrá aktivita pro hokejisty, když nemají sezónu.

6) Máme skvělé trenéry. Konkrétně Tomáš Doubek, který se o florbalové děti nejvíc stará, to umí s dětmi výjimečně dobře. Děti to baví a je to vidět.

7) Kvůli covidovému výpadku bylo v některých kategoriích docela málo dětí, zejména ve věku 10-12 let. Takže když teď někdo naskočí a bude se snažit, za 2 týdny klidně může jet na turnaj třeba do Pardubic reprezentovat Litomyšl. A pravděpodobně se nějaký ten zápas i vyhraje.

Určitě jsem na něco zapomněl, ale kvůli těmto důvodům na florbal chodí tři naše děti a jsou spokojené. Florbal tedy mohu z vlastní zkušenosti doporučit i vám všem.

Takže co dělat, když děti chtějí florbal zkusit? Přijít kdykoli na trénink a vzít si s sebou sálové boty, něco na převlečení a pití (florbalku trenér půjčí). Tréninky jsou vždy ve sportovní hale. Pro menší děti (do 10 let včetně, tedy naše Lucinka a Filípek) je to úterý (15.00-16.30) a pátek (13.30-15.00). Pro starší děti (od 11 let, tedy náš Daník) je to pondělí (15.30-17.00), středa (15.30-17.00) a pátek (15.00-16.15). Klidně je ale možné chodit jen na jeden trénink týdně. Hraje i naše šestiletá Lucinka: florbal je taky pro holky. Tak přijďte s dětmi i vy!